Номер провадження: 22-ц/813/2316/20 
Номер справи місцевого суду: 521/20255/15-ц
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2020 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справи Одеського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді: Князюка О.В.
Суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.
За участю секретаря судового засідання - Бикової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігора Івановича про визнання звільнення незаконним, стягнення компенсації, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка І. І. (далі - Уповноваженої особи Фонду), у якому просила:
- визнати незаконним наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігора Івановича № 243-К від 30 листопада 2015 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним,
-стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 у зв`язку з його відмовою від поновлення на роботі, грошову компенсацію у розмірі її шестимісячного середнього заробітку, що складає 53 999,88 грн, з утриманням з вказаної суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів,
-стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування збитків, яких їй завдано внаслідок незаконного звільнення з роботи, середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу, станом на дату ухвалення рішення у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача, що становить 409,09 грн, з утриманням із суми середнього заробітку до сплати податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів,
-стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 200 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що з 05 листопада 2014 року позивач працювала за строковим трудовим договором на посаді юрисконсульта юридичного управління акціонерного товариства «Фінростбанк». Трудовий договір з нею неодноразово переукладався. Наказом від 30 листопада 2015 року її звільнено у зв`язку із закінчення строку дії контракту за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.
ОСОБА_1 вважає, що її звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України не відповідає вимогам закону, оскільки трудовий договір з нею неодноразово переукладався, а тому за правилами частини другої статті 39-1 КЗпП України є таким, що укладений на невизначений строк.
Позивач зазначила, що її чоловік ОСОБА_2 також працював на посаді начальника юридичного відділу банку, і під час роботи, листами від 15 червня 2015 року, 16 червня 2015 року, 21 червня 2015 року повідомляв Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про факти корупційних дій з боку його працівника ОСОБА_3 . Зазначені заяви були прийняті до відома, а тому звільнення вона також пов`язує з даними фактами.

Справа неодноразово розглядалась судами, зокрема

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігора Івановича про визнання звільнення незаконним, стягнення компенсації, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - було відмовлено. (т. 1 а.с. 206-207).
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення відбулося із дотриманням вимог закону, оскільки позивач самостійно вказувала строк договору і про продовження його дії не зверталася.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року змінено в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки акціонерне товариство «Фінростбанк» не припинив існування, запис про його ліквідацію до Єдиного реєстру не внесено, а Уповноважена особа Фонду не має самостійного статусу у трудових відносинах із працівниками банку і діє від імені банку в межах повноважень Фонду.
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року скасовано.
Рішення суду касаційної інстанції вмотивовано тим, що уповноважена особа Фонду у частині реалізації своїх повноважень щодо банку, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, виконує повноваження органу управління останнього, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження.
Згідно частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вказано, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює: повноваження органів управління банку; здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю.
Таким чином, у спорах, пов`язаних зі звільненням працівників, у тому числі прийнятих на роботу для забезпечення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку чи його ліквідації, застосуванню підлягають норми Закону України № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які є спеціальними.
Оскільки зміст оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції свідчить про те, що рішення місцевого суду, ухвалене у даній справі, не перевірялось в апеляційному порядку на його відповідність критеріям законності та обґрунтованості, суд касаційної інстанції постановив справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вимоги та доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням Малиновського районного суду від 05 грудня 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (т. 1, а.с. 209-213).
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції не узгоджується з фактичними обставинами спору, ґрунтується на припущеннях, а не на нормах матеріального права, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.
Апелянт зазначає, що підставами позову ОСОБА_1 визначено обставини порушення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк» Красюком І.І. при прийнятті рішення про звільнення позивача з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України у вигляді Наказу № 243-К від 30.11.2015 року норм ч. 1, 2 статті 39-1 КЗпП України, порушення ліквідатором банку (працівником Фонду) Красюком І.І. та самим Фондом ч. 3 статті 53 Закону України «Про запобігання корупції».
Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 168,176,177, 185, 214, 215 ЦПК України не надав оцінку кожній з підстав визначених позивачем на обґрунтування заявленої ним вимоги до відповідачів щодо незаконності звільнення з роботи, не дослідив усі докази на підтвердження таких обставин.
Так, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не надав оцінки доводам позивача про те, що у період з 01.07 по 14.07.2015 року позивач фактично виконував роботу на посаді юрисконсульта АТ «Фінростбанк» без належного оформлення з боку ліквідатора банку ОСОБА_3 .. Підставою продовження таких трудових відносин був укладений 05.11.2014 року наказом № 207-К строковий трудовий договір на час виконання певної роботи, проте, суд не перевірив дану обставину. Доказами позивача на підтвердження вказаної обставини, є письмова скарга ОСОБА_1 на адресу Директора - розпорядника Фонду від 19.07.2015 року, де позивачем викладено зазначений факт, а також лист-відповідь на письмову скаргу ліквідатора банку ОСОБА_3. від 24.07.2015 року за вих. № 1668, де останній з посиланням на ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України обставину фактичного виконання ОСОБА_1 роботи в період з 01.07 по 14.07.2015 року без належного оформлення продовження трудових відносин з боку ліквідатора банку ОСОБА_3 , визнав строковий трудовий договір, який оформлено наказом від 05.11.2014 року за № 207-К продовженим на невизначений строк. За таких обставин у ліквідатора банку Красюка І.І. не було законних підстав звільняти 30.11.2015 року позивача з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України. 
Крім того, судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам позивача про те, що на умовах безстрокового трудового договору позивач працював у банку в силу положень ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, якої визначено, що трудові договори, якщо були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. На підтвердження даного доводу ОСОБА_1 , посилається на надані за ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.10.2016 року від ліквідатора банку Красюка І.І. копії наказів про продовження строку дії укладеного 05.11.2014 року строкового трудового договору на час виконання певної роботи, якими є: наказ № 22-К від 31.03.2015 року, наказ № 64-К від 01.07.2015 року, наказ № 67-К від 01.09.2015 року, наказ № 113-К від 30.09.2015 року, наказ № 114-К від 16.10.2015 року, наказ № 191-К від 10.11.2015 року та наказ № 226-К від 19-11.2015 року. Проте, апелянт зазначає, що зазначені доводи залишились поза увагою суду першої інстанції, та до спірних відносин в частині вказаних доводів положення ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України суд не застосовував, що вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що має істотне значення та є порушенням судом норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що суд не визначився з характером спірних відносин, зазначені вище обставини при прийнятті рішення по справі не врахував, положень ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України до спірних відносин не застосував. З викладеного апелянт вбачає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин.
ОСОБА_1 вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилися доводи позивача також про те, що його звільнення з роботи відбувалося з порушенням ч. 3 статті 53 Закону України «Про запобігання корупції», згідно якої особа або член її сім`ї не може бути звільнена з роботи у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. Апелянт, звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить зазначення мотивів прийняття судом до уваги чи відхилення таких доказів позивача як: копія свідоцтва про укладення шлюбу - на підтвердження того, що викривачем корупційних дій ліквідатора банку ОСОБА_3 є чоловік позивача - ОСОБА_2 , копії письмових повідомлень чоловіка ОСОБА_1 про корупційні дії ОСОБА_3 від 30.06.2015 року на адресу Генеральної прокуратури України, копія скарги позивача від 19.07.2015 року на адресу Фонду, та копія листа Фонду від 25.11.2015 року за вих. № 14-036-47880/15 на ім`я чоловіка позивача, яким Фонд, викладені чоловіком ОСОБА_1 у вищезазначених листах факти корупційних дій свого працівника ОСОБА_3 підтвердив, та повідомив про звільнення його із займаної посади уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк».
З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року скасувати та позовні вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігора Івановича про визнання звільнення незаконним, стягнення компенсації, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
21.02.2017 року на електронну адресу апеляційного суду, від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Костюка Дмитра Ігоровича надійшли заперечення на апеляційну скаргу.
Представник Фонду ГВФО звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що посилання ОСОБА_1 на її звільнення нібито у зв`язку з повідомленням її чоловіком про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, що на думку апелянта є порушенням імперативних вимог ч. 3 ст. 55 зазначеного Закону, вважає безпідставними та надуманими. З даного приводу відповідач зазначає, що ОСОБА_1 помилково пов`язує факт її звільнення з роботи з даними обставинами, оскільки дійсною підставою та причиною звільнення є закінчення строку трудового договору, що відповідає вимогам п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідач вказує, що суд першої інстанції надав детальну оцінку наявним в матеріалах справи доказам. 
З огляду на зазначене, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вважає посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачами ч. 3 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» такими, що не знаходять свого підтвердження з огляду на фактичні обставини справи.
У поданих запереченнях представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Костюк Д.І. вважає, що Уповноважена особа Фонду діяла в межах наданих Законом повноважень, а позовні вимоги в частині визнання наказу Уповноваженої особи Фонду про звільнення позивача з роботи незаконним не підлягають задоволенню.
07.07.2020 року представник ФГВФО - адвокат Кузьмік Д.В. подав до суду додаткові письмові пояснення. Представник відповідача у поданих пояснення звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачена компенсація Фондом коштів за трудовими договорами, укладеними між Банком, що ліквідується та його працівниками.
Зазначає, що ОСОБА_1 не лише з 31.03.2015 року була обізнана про своє майбутнє звільнення з 30.11.2015 року, а й сама була стороною продовження відповідного строкового договору про роботу на визначений строк.
Представник Фонду ГВФО вказує, що обов`язок роботодавця повернути працівнику трудову книжку та здійснити розрахунок передбачений трудовим законодавством уповноваженою особо Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено.
Відповідач заперечує також щодо задоволення позовних вимог відшкодування моральної шкоди, та зазначає, що не встановивши протиправності дій/бездіяльності Фонду, ОСОБА_1 неправомірно звернулася до суду із даними вимогами.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що ОСОБА_1 ніколи не була його співробітником, а тому вимоги щодо стягнення з Фонду ГВФО середнього заробітку за час вимушеного прогулу є неправомірними, та такими, що не відповідають чинному законодавству України. 
З огляду на викладене, відповідач, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
01 червня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головування судді Журавльова О.Г., справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігора Івановича про визнання звільнення незаконним, стягнення компенсації, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди було призначено до розгляду.
Розпорядженням № 4644 щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 29.10.2019 року у відповідності до п. 3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів під головуванням судді Князюка О.В.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року суддею Князюком О.В. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.
Вказана цивільна справа перебуває в провадженні апеляційного суду упродовж тривалого часу, у судовому засіданні 23 січня 2020 року, сторони по справі надавали свої пояснення.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня до 24 квітня 2020 року установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня до 24 квітня 2020 року встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року зі змінами, внесеними згідно із розпорядженням голови суду за №3 від 02.04.2020 р. та за №4 від 09.04.2020 р. «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. 
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду. 
Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права в повній мірі шляхом подачі заяв по суті справи та були заслухані у судових засіданнях ще до введення державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що наказом № 60-К від 09.07.2012 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду юрисконсульта юридичного управління АТ «Фінростбанк».
23.10.2014 року ОСОБА_1 письмово попереджено про скорочення посади юрисконсульта юридичного управління АТ «Фінростбанк», у зв`язку із ліквідацією банку.
Наказом № 206-К від 04.11.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта юридичного управління АТ «Фінростбанк» у зв`язку з скороченням численності працівників банку на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
05.11.2014 року наказом № 207-К ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду юрисконсульта юридичного відділу за строковим договором на час виконання певної роботи на період з 04.11.2014 року по 31.03.2015 року.
Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 від 16.10.2014 року, строк ліквідації АТ «Фінростбанк» розпочато з 16 жовтня 2014 року до 16 жовтня 2015 року, що слугувало підставою для укладення строкового договору на здійснення трудової діяльності.
Як вбачається з матеріалів справи на підставі заяв ОСОБА_1 про продовження терміну дії строкового трудового договору; наказами № 64-К від 01.07.2015 року; № 97-К від 01.09.2015 року; № 113-К від 30.09.2015 року; № 144-К від 16.10.2015 року; № 191-К від 10.11.2015 року; № 226-К від 19.11.2015 року; термін дії строкового трудового договору продовжувався з 31 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року.
У заявах ОСОБА_1 про продовження терміну дії строкового трудового договору, позивач самостійно вказувала строк на який бажає продовжити дію трудового договору.
Після ухвалення наказу № 226-К від 19.11.2015 року, яким дія строкового трудового договору продовжувалась до 30 листопада 2015 року, заяви ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк» про продовження терміну дії строкового трудового договору не надходили.
Наказом № 243-К від 30.11.2015 року ОСОБА_1 звільнена з посади юрисконсульта юридичного управління АТ «Фінростбанк» на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, у рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, дата ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення. Ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
У відповідності до ч. 2 ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є закінчення його строку.
Водночас, абз. 4 ст. 23 КЗпП України встановлює, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний наказ №243-к від 30.11.2015 року яким ОСОБА_1 було звільнено з посади юрисконсульта ПАТ «Фінростбанк» в зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) (а.с.14,16) прийнято уповноваженою особою ФГВФО на виконання наданих Законом повноважень та з додержанням вимог чинного законодавства України.
Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути:
-безстроковим, що укладається на невизначений строк;
-на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
-таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Тобто, сторони при укладенні строкового трудового договору, виходячи із специфіки та особливостей виведення неплатоспроможного банку з ринку, в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», розуміли та передбачали наслідки виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме - ліквідація Банку як юридичної особи внесення запису про її припинення в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, у строки не пізніше, зазначені у статті 44 Закону.
Таким чином, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку.
Як вбачається з матеріалів справи наказом № 60-К від 09.07.2012 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду юрисконсульта юридичного управління АТ «Фінростбанк».
23.10.2014 року ОСОБА_1 письмово попереджено про скорочення посади юрисконсульта юридичного управління АТ «Фінростбанк», у зв`язку із ліквідацією банку.
Наказом № 206-К від 04.11.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта юридичного управління АТ «Фінростбанк» у зв`язку з скороченням численності працівників банку на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 від 16.10.2014 року, строк ліквідації АТ «Фінростбанк» розпочато з 16 жовтня 2014 року до 16 жовтня 2015 року, що слугувало підставою для укладення строкового договору на здійснення трудової діяльності.
05.11.2014 року згідно наказу № 207-К ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду юрисконсульта на період з 04.11.2014 року по 31.03.2015 року. Однією з умов прийняття на роботу визначено, зокрема, «на час виконання певної роботи».
Підставою прийняття слугувала заява ОСОБА_1 відповідно до якої останній було відомо, що робота в АТ «ФІНРОСТБАНК» матиме строковий характер.
З 31.03.2015 року наказом № 64-К продовжено термін дії строкового договору до 31.11.2015 року включно, за згодою ОСОБА_1 на підставі заяви, та також, на час виконання певної роботи. 
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяв ОСОБА_1 про продовження терміну дії строкового трудового договору; наказами № 64-К від 01.07.2015 року; № 97-К від 01.09.2015 року; № 113-К від 30.09.2015 року; № 144-К від 16.10.2015 року; № 191-К від 10.11.2015 року; № 226-К від 19.11.2015 року; термін дії строкового трудового договору продовжувався з 31 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року.
У заявах ОСОБА_1 про продовження терміну дії строкового трудового договору, позивач самостійно вказувала строк на який бажає продовжити дію трудового договору.
Колегі суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що звільнення відбулося із дотриманням вимог закону, оскільки ОСОБА_1 самостійно вказувала строк договору і про продовження його дії не зверталася, що не відповідає вимогам ст.214, 215 ЦПК України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 також посилається на службову записку начальника юридичного відділу банку від 28.04.2015 року за вих. № 792, у якій документально засвідчено показники навантаження всього на двох працівників юридичного відділу банку та об`єми запланованої на перспективу роботи пов`язаної з ліквідацією банку, копію штатного розпису банку станом на 24.10.2014 року, копії Табелів обліку використання робочого часу працівниками юридичного відділу АТ «ФІНРОСТБАНК» за жовтень та листопад 2015 року. 
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до посилання апелянта на зазначені документи, оскільки вони ніяким чином не спростовують законності оскаржуваного наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30.11.2015 року № 243-К про звільнення ОСОБА_1 .
Апелянт зазначає, що укладений наказом № 207-К від 05.11.2014 року трудовий договір не відповідає умовам строковості, звертає увагу суду апеляційної інстанції на невизначеність на законодавчому рівні (ч. 5 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») чіткого строку завершення процедури ліквідації банку, яка за Законом може тривати до 5 (п`яти) років. Апелянт на підтвердження таких доводів надає копію оголошення ФГВФО, згідно якого Рішенням Фонду від 12.10.2015 року № 187 строк ліквідації банку продовжено до 16 жовтня 2017 року. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що дані докази позивача не були предметом дослідження в суді першої інстанції та в порушення вимог ст. 215 ЦПК України мотивувальна частина рішення не містить мотивів взяття до уваги або відхилення таких доказів позивача.
Апелянт зазначає, що поза увагою суду першої інстанції, крім вище зазначених доводів також залишився той факт, що її звільнення з роботи відбувалося з порушенням ч. 3 статті 53 Закону України «Про запобігання корупції», згідно якої особа або член її сім`ї не може бути звільнена з роботи у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частики першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Всупереч викладеним вимогам рішення суду першої інстанції не містить висновків з приводу тих фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а саме: обставини звільнення з підстав ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції» а також невідповідність трудового договору укладеним наказом № 207-К від 05.11.2014 року умовам строковості, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
З приводу вище вказаних доводів суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Із обставин справи слідує, що з 16 липня 2014 року у акціонерному товаристві «Фінростбанк» рішенням виконавчої дирекції Фонду від 15 липня 2014 року запроваджена тимчасова адміністрація Фонду строком на 3 місяці до 16 жовтня 2014 року з призначенням уповноваженої особи Фонду Волкова О. Ю .
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 16 жовтня 2014 року № 113 розпочата процедура ліквідації банку строком на 1 рік по 16 жовтня 2015 року включно.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 12 жовтня 2015 року процедуру ліквідації та повноваження Уповноваженої особи Фонду продовжено строком на 2 роки - до 16 жовтня 2017 року.
Заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку здійснює спеціальна юридична особа публічного права - Фонд (частина друга статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), який має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду в один із способів, визначених статтею 39 Закону № 4452-VI (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону).
Відповідно до частини п`ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вчиняти дії, передбачені планом врегулювання.
Згідно з вимогами частини першої статті 36 цього Закону з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
Згідно з частиною другою статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, установлених цим Законом.
Наслідки початку процедури ліквідації банку передбачені у статті 46 Закону № 4452-VI. Частина друга вказаної статті передбачає, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку.
А у частині першій статті 48 зазначеного Закону вказано, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює: повноваження органів управління банку; здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю.
У даному випадку позивач оскаржує трудовий договір, укладений між нею та Уповноваженою особою Фонду, оформлений відповідним наказом, та просить визнати наказ про його звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору незаконним.
Відповідно до ч. 5 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначено, що ліквідація банку має бути завершена не пізніше двох років з дня початку процедури ліквідації банку.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», наслідками початку процедури ліквідації, є, зокрема завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;
У зв`язку з цим, апеляційний суд приходить до висновку, що уповноважена особа здійснює заходи щодо скорочення штату працівників, які забезпечували здійснення банком виключно банківської діяльності, а самі робочі процеси оптимізуються та проводяться до мінімізації витрат з боку Банку. Тобто, уповноважена особа ФГВФО, як керівник Банку має право залучати працівників за строковими трудовими договорами або цивільно-правовими договорами, задля виконання конкретних завдань та досягнення певних цілей, на час виконання певної роботи.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, № 640/498/17-ц вказано, що «Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23).
Також колегія суддів апеляційної інстанції, вважає за необхідне зазначити, що право приймати на роботу і звільняти з роботи, у тому числі укладати строкові трудові договори, це право в даному випадку уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Фінростбанк». Більше того, даний факт жодним чином не може свідчити про постійний характер роботи того чи іншого працівника, оскільки процедура ліквідації АТ «Фінростбанк» продовжувалась і була закінчена лише 09.07.2019 року, коли вказаний Банк припинив свою діяльність, що підтверджується Витягом з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, № запису 15561110141037043.
З підстав вище наведеного, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта щодо невідповідності умовам строковості трудового договору укладеного наказом № 207-К від 05.11.2014 року, оскільки: по-перше, зазначений наказ не є предметом оскарження в даній справі, по-друге, посилання апелянта на невизначеність законодавства щодо чіткого строку завершення процедури ліквідації банку є таким, що не відповідає дійсності та не впливає на визначення строковості трудового договору укладеного відповідно до наказу № 207-К від 05.2014 року, виданого на підставі заяви ОСОБА_1 № 8714 від 04.11.2014 року, з якого чітко вбачається строк призначення ОСОБА_1 на посаду юрисконсульта юридичного відділу на період з 04.11.2014 року по 31.03.2015 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє також доводи апелянта щодо незаконності її звільнення з роботи у зв`язку з повідомленням її чоловіком - ОСОБА_2 про корупційні діяння з боку представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та видання наказу про звільнення ОСОБА_1 з порушенням ч. 2 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», та вважає необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи і підтверджується відповідними доказами, чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повідомив про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» ліквідатором банку ОСОБА_3., шляхом направлення письмових повідомлень про корупційні дії ОСОБА_3 від 30.06.2015 року на адресу Генеральної прокуратури України, копії скарги позивача від 19.07.2015 року на адресу Фонду. У відповідь Фондом від 25.11.2015 року було направлено лист за вих. № 14-036-47880/15 на ім`я чоловіка апелянта, яким Фонд викладені у вищезазначених листах факти корупційних дій свого працівника ОСОБА_3 підтвердив та повідомив про звільнення його із займаної посади уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк».
Так, Закон України «Про запобігання корупції» визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення корупційних правопорушень.
Відповідно до ч. 3 статті 53 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції від 18.10.2015 року) особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи змушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомлення нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 помилково пов`язує факт звільнення її з роботи з повідомлення про порушення вимог вказаного закону іншою особою, оскільки дійсною підставою та причиною звільнення є закінчення строку трудового договору, що відповідає п. 2 статті 36 КЗпП України.
Таким чином, посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачем ч. 3 ст. 53 ЗУ «Про запобігання корупції» не знайшли свого підтвердження з огляду на фактичні обставини справи, тому дане твердження апелянта є безпідставним.
ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі в обґрунтування позовних вимог, посилається також на лист ліквідатора банку ОСОБА_3 від 24.07.2015 року за вих. № 1668 адресований позивачу, де останній з посиланням на ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України обставину фактичного виконання ОСОБА_1 роботи в період з 01.07 по 14.07.2015 року без належного оформлення продовження трудових відносин з його боку визнав строковий трудовий договір, який оформлено наказом від 05.11.2014 року за № 207-К продовженим на невизначений строк.
Суд апеляційної інстанції відхиляє вище зазначені доводи апелянта, оскільки в подальшому, за заявами ОСОБА_1 від: 01.07.2015 року,31.08.2015 року, 16.10.2015 року, 10.11.2015 року, 10.11.2015 року, 19.11.2015 року, та на підставі наказів: 364-К від 01.07.2015 року, №97-К від 01.09.2015 року, № 113-К від 30.09.2015 року, № 144-К від 16.10.2015 року, № 191-К від 10.11.2015 року, № 226-К від 19.11.2015 року, «про продовження терміну дії строкового трудового договору» у зв`язку із закінчення строку трудового договору, враховуючи характер робіт та інтереси працівників (відповідно до ст. 23 КЗпП України, термін дії строкового трудового договору кожного разу було продовжено на визначений строк, та як вбачається з наказу останнього наказу № 226-К від 19.11.2015 року строковий договір було продовжено до 30 листопада 2015 року включно на підставі заяви ОСОБА_1 від 19.11.2015 року № 2253. (а.с. 190-195).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У листі Міністерства соціальної політики України від 05.01.2018 р. № 9/0/22-18/134, зазначено, що стаття 47 КЗпП встановлює обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, і видати йому належно оформлену трудову книжку в день звільнення. При цьому днем звільнення відповідно до ч. 2 ст. 241-1 КЗпП України буде останній день, визначений строковим трудовим договором.
Тому, колегія суддів зазначає, що обов`язок роботодавця повернути працівнику трудову книжку, здійснити розрахунок та вчинити інші, передбачені трудовим законодавством дії встановлено ст. 47, 116 КЗпП уповноважена особа на ліквідацію ПАТ «Фінростбанк» виконала, здійснила всі передбачені законодавством дії щодо розрахунку працівника ОСОБА_1 та видачі їй трудової книжки.
Що стосується доводів представника ФГВФО, які ним викладені в запереченнях на позов ОСОБА_1 та в запереченнях на апеляційну скаргу, про те, що ФГВФО є неналежним відповідачем у справі, то вони є безпідставними. Суд першої інстанції правильно виходив із того, що у спорах, пов`язаних зі звільненням працівників, у тому числі прийнятих на роботу для забезпечення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку чи його ліквідації, застосуванню підлягають норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які є спеціальними.
Так, згідно із ч. 6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ФГВФО у день отримання рішення НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року (далі - Закон № 4452-VI).
П. 1 ч. 6 ст. 46 Закону № 4452-VI визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 48 Закону № 4452-VI ФГВФО безпосередньо або його уповноважена особа у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, та з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що системний аналіз статей 37, 46, 48, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про те, що на стадії ліквідації банку ліквідатор, в даному випадку керівник ліквідаційної процедури - уповноважена особа ФГВФО, з дня свого призначення отримав можливість самостійного прийняття рішень щодо використання майнових активів банку та розпорядження ними, управління банком та керівництва його господарською діяльністю, тобто законодавчо закріплені повноваження ліквідатора прирівняні до обов`язків, які виконує власник, та прав, наданих власнику банку.
При цьому суд правильно зазначив, що саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 757/75149/17-ц, забезпечуючи однакове застосування зазначених норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у питанні визначення власника банку, що ліквідується.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб діяла в межах наданих Законом повноважень, та зазначає, що в даному випадку звільнення позивача ОСОБА_1 відбулось законно, не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в даному випадку уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк», а за закінчення строкового трудового договору, що в свою чергу був укладений за згодою сторін.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 :
-у зв`язку з його відмовою від поновлення на роботі, грошової компенсації у розмірі її шестимісячного середнього заробітку, що складає 53 999,88 грн;
-в рахунок відшкодування збитків, яких завдано внаслідок незаконного звільнення з роботи, середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу станом на дату ухвалення рішення у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача, що становить 409,09 грн;
- моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн;
є похідними до вимог про визнання незаконним наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігора Івановича № 243-К від 30 листопада 2015 року про її звільнення. У зв`язку з відмовою в задоволенні даної позовної вимоги, відмові підлягають і вимоги про стягнення грошової компенсації, середнього заробітку та моральної шкоди.
Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального права. У зв`язку з зазначеним, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні даного позову, підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати у цій справі відсутні.

Резолютивна частина

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігора Івановича про визнання звільнення незаконним, стягнення компенсації, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року - змінити шляхом доповнення мотивувальної частини рішення текстом вказаної постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                         О.В. Князюк

Судді:                                                                                 А.П. Заїкін

                                                                                С.О. Погорєлова