Постанова
Іменем України 
10 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 484/4075/18
провадження № 51-1150 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 12018150110001501 від 17 червня 2018 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до засудженого ОСОБА_6 задоволено повністю та стягнено з останнього на користь потерпілого 3948 грн 09 коп на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні задоволено повністю.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_6 на користь Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні 5989 грн 62 коп на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 16 червня 2018 року приблизно о 23:10, перебуваючи біля будинку № 6-А на вул. Українській в м. Первомайську Миколаївської області, в ході конфлікту на ґрунті неприязних відносин умисно завдав одного удару металевою трубою по лівій нозі потерпілого ОСОБА_7 , чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни. 
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. При цьому вказує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази на підтвердження його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Крім того, зазначає, що покладені в основу вироку показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_7 є неправдивими, оскільки він перебуває у неприязних відносинах з цими свідками та вони його оговорили.
Також, на переконання засудженого ОСОБА_6 , судом було залишено поза увагою показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які у своїх поясненнях підтвердили позицію засудженого щодо його невинуватості.
Разом з тим засуджений стверджує, що посилання суду у вироку на дані, отримані з відеозапису камери, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки з вказаного відеозапису взагалі не вбачається, що саме він завдавав ударів потерпілому.
Крім того, ОСОБА_6 зазначає, що судами попередніх інстанцій було залишено поза увагою порушення, допущені під час досудового слідства, а саме: оголошення про підозру засудженому було пред`явлено неналежною особою; засудженого не було повідомлено про закінчення досудового розслідування, а відкриття матеріалів кримінального провадження також проводилось неналежною особою, що, на думку ОСОБА_6 , прирівнюється до їх невідкриття.
Одночасно засуджений посилається на те, що місцевим судом безпідставно було задоволено цивільний позов потерпілого, оскільки останній не надав суду достатньої кількості доказів, що підтверджують необхідність відшкодування йому моральної та матеріальної шкоди. 
Разом з тим у своїй касаційній скарзі засуджений стверджує, що суд, дослідивши висновок судово-медичної експертизи від 23 липня 2018 року № 421-М, висловив лише припущення про те, що отримані потерпілим пошкодження носять забійний характер та не могли бути отримані внаслідок падіння.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
У судовому засіданні прокурор заперечував щодо задоволення касаційної скарги засудженого, просив залишити її без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, одними з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у пунктах 1, 2 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-413 цього Кодексу.
У поданій касаційній скарзі засуджений вказує на незаконність вироку місцевого та ухвали апеляційного судів, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням матеріального та процесуального законодавства.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно дост. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Висновку щодо винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, місцевий суд дійшов на підставі аналізу досліджених у судовому засіданні доказів, а саме показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , а також фактичних даних, що містяться у протоколі слідчого експерименту від 28 червня 2018 року за участю свідка ОСОБА_12 , протоколі слідчого експерименту від 06 липня 2018 року за участю свідка ОСОБА_8 , протоколі слідчого експерименту від 14 серпня 2018 року за участю свідка ОСОБА_9 , протоколі слідчого експерименту від 28 серпня 2018 року за участю потерпілого ОСОБА_7 та у висновку судово-медичної експертизи від 23 липня 2018 року № 421-М. Судом також було досліджено запис з камери відеоспостереження, в ході чого було встановлено обставини інциденту між засудженим і потерпілим, та спростовано показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та засудженого ОСОБА_6 щодо нападу потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 на домоволодіння ОСОБА_6 .
Апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду, належним чином оцінив показання потерпілого, свідків, документальні та інші докази, які є послідовними й узгоджуються між собою, і мотивовано спростував доводи сторони захисту про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Таким чином, на переконання Суду, з урахуванням обсягу доказів, оцінених та перевірених судами першої та апеляційної інстанцій, дії засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України кваліфіковано правильно, а посилання засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з відсутністю доказів, що підтверджують його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, є необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про те, що оголошення про підозру йому було пред`явлено неуповноваженою особою, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1 ст. 278 КПК України встановлено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення – у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Відповідно до обвинувального акта досудове розслідування даного кримінального провадження здійснювалося слідчим СВ Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_13 , а процесуальне керівництво – прокурорами Первомайської місцевої прокуратури ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме реєстру матеріалів досудового розслідування, 30 серпня 2018 року слідчим ОСОБА_13 за погодженням із прокурором ОСОБА_14 було вручено ОСОБА_6 повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги засудженого про пред`явлення йому оголошення про підозру неуповноваженою особою є надуманими та повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Посилання в касаційній скарзі засудженого на те, що стороною обвинувачення не було повідомлено про закінчення досудового розслідування, а відкриття матеріалів кримінального провадження здійснювалось неналежною особою, на переконання Суду, є необґрунтованими та безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Як убачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, складеного та підписаного слідчим ОСОБА_13 , 31 серпня 2018 року ОСОБА_6 було оголошено про закінчення досудового розслідування та відкрито матеріали кримінального провадження, з якими він ознайомився. При цьому відповідно до матеріалів кримінального провадження розписку про отримання копій обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_6 надав прокурору ОСОБА_14 , який згідно з обвинувальним актом є процесуальним керівником у даному кримінальному провадженні.
Ураховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що оголошення про закінчення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження було здійснено вчасно та уповноваженими особами, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, а тому доводи засудженого в цій частині задоволенню не підлягають.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого щодо недостовірності показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , залишення поза увагою показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також надання неправильної оцінки даним, отриманим із запису камери відеоспостереження, та висновку судово-медичної експертизи від 23 липня 2018 року № 421-М, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У ході касаційного розгляду Судом установлено, що здобуті у кримінальному провадженні докази, показання свідків, відеозапис та висновок судово-медичної експертизи були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит свідків проведено з дотриманням положень статей 352, 353 КПК України, а вищевказані докази досліджені та перевірені судами попередніх інстанцій відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги засудженого в цій частині, оскільки з огляду на вимоги ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, у тому числі про достовірність показань свідків, та не вправі здійснювати переоцінку доказів, здобутих судами першої та апеляційної інстанцій. Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами, які встановлено судами попередніх інстанцій.
Доводи засудженого про безпідставне задоволення цивільного позову, на думку Суду, є необґрунтованими.
Так, у своїй касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що місцевим судом безпідставно було задоволено цивільний позов потерпілого, оскільки останній належним чином не надав суду достатньої кількості доказів, що підтверджують необхідність відшкодування йому моральної та матеріальної шкоди. 
Однак з такою позицією засудженого колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм ЦПК України.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, такі докази можуть бути письмовими, речовими і електронними.
У матеріалах кримінального провадження до цивільного позову на підтвердження вартості заподіяного злочином матеріального збитку потерпілим ОСОБА_7 було долучено копії фіскальних чеків про придбання лікарських засобів та медичних препаратів, які були необхідні для проведення лікування (том 1, арк. пров. 42-45). При цьому, як убачається з оскаржуваних судових рішень, вказані докази були досліджені та не викликали жодного сумніву в їх достовірності. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо необхідності задоволення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди.
Крім того, в ході касаційного розгляду встановлено, що під час перевірки доводів позовних вимог потерпілого суд першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про необхідність задоволення цивільного позову та стягнення із засудженого на користь потерпілого моральної шкоди в заявленому розмірі. На переконання колегії суддів, така позиція судів попередніх інстанцій є обґрунтованою та повною мірою відповідає вимогам статей 1166, 1167 ЦК України, а тому доводи касаційної скарги в цій частині також задоволенню не підлягають.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону Суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом ретельно перевірено доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 , надано на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивовано рішення з наведенням докладних мотивів, з яких таку апеляційну скаргу залишено без задоволення, при цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                             ОСОБА_3