Ухвала
іменем України 
1 липня 2020 року
м. Київ
Справа № 742/2971/19
Провадження № 51-3035 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 8 травня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2019 року,
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Голубівка Прилуцького району Чернігівської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 3355 грн. 86 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди витрат на лікування завданих ушкодженням здоров`я.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 25000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Цим же вироком ухвалено рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 8 травня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 змінено. Визнано протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 5 червня 2019 року недопустимим доказом і виключено його з числа доказів, покладених в обґрунтування даного вироку. В іншій частині цей вирок залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 3 червня 2019 року обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на ґрунтовій польовій дорозі, що проходить із с. Голубівка Прилуцького району до м. Прилуки, рухаючись із м.  Прилуки в напрямку до с. Голубівка Прилуцького району, зустрів раніше невідому йому жінку ОСОБА_6 , яка рухалася в зустрічному напрямку велосипедом, та зробила зауваження щодо дій пса ОСОБА_5 і попросила притримати цього пса, оскільки він загрожував її подальшому пересуванню. Однак ОСОБА_5 , діючи умисно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, що супроводжувалося особливою зухвалістю, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилося у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, протиставити себе іншим громадянам та самоутвердитися за рахунок приниження інших, безпричинно, виражаючись нецензурними словами, демонстративно дістав із сумки попередньо заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень пристрій травматичної дії, споряджений набоями 4м «Major Berg 2/5 Cal.4mm Flober» та провів не менше шести пострілів потерпілій в обличчя і тулуб, після чого продовжував наносити удари потерпілій, руками та ногами, намагався задушити останню, тримаючи руками за шию, потім завдав декілька ударів по голові ОСОБА_6 рукояткою пістолета, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 193 від 5 серпня 2019 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Після нанесення тілесних ушкоджень, обвинувачений ОСОБА_5 змушував потерпілу самостійно змивати кров з обличчя та голови в калюжі, яка знаходилась серед поля, та лягати на землю, тримаючи її за волосся. Після вчиненого ОСОБА_5 сів на велосипед та зник в невідомому напрямку.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 убачається, що він просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Так, захисник вважає, що дії засудженого ОСОБА_7 судами першої та апеляційної інстанції було не правильно кваліфіковано, як хуліганство. На думку захисника, поведінка засудженого під час вчинення кримінального правопорушення зумовлена особистими мотивами, а не мотивом явної неповаги до суспільства. Конфлікт з потерпілою виник через його собаку, а приводом до відкриття стрільби та нанесення побоїв стали слова потерпілої про те, що вона дзвонитиме сину, котрий працює в поліції, які обвинувачений сприйняв як змову проти нього та погрози, що викликали в нього гнів. Свою реакцію ОСОБА_5 пояснив тим, що він протягом тривалого часу зазнає знущань та принижень від свого сусіда, який працював у міліції. 
Крім того, захисник вказує, що хуліганству властива відкрита демонстративна протиправна поведінка. Однак, як убачається з обставин події, дії засудженого були спрямовані на те, щоб приховати злочин та не допустити розголосу потерпілою факту вчинення ним протиправних дій, що не є проявом неповаги до суспільства. Враховуючи мотиви, якими керувався ОСОБА_5 , його дії підпадають під ознаки злочинів проти особи, її волі, честі та гідності, а саме ст. 125 та ст. 146 КК України. 
В обґрунтування своєї позиції щодо необхідності встановлення дійсного мотиву нанесення тілесних ушкоджень та його значення для визначення кваліфікації дій обвинуваченого захисник ОСОБА_4 посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к та постанову Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 348/2090/17.
На думку захисника, викладене судом обвинувачення є неконкретизованим, формулювання містить загальні та стандартні фрази, які є притаманними для ознак хуліганства, однак обвинувачення не містить вказівки на те, які саме дії ОСОБА_5 свідчать про наявність у нього хуліганських спонукань, в чому проявлялась особлива зухвалість та грубе порушення громадського порядку, особливо, зважаючи, що події відбувалися у безлюдному місці – на польовій дорозі за межами населеного пункту. До того ж, як стверджує захисник, в обвинуваченні не визначено часу вчиненого протиправних дій, що є порушенням вимог ст. 91 КПК України.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засудженого. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена. 
Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду погодилася з тим, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.  23 КПКУкраїни на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.
Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого, який свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, показань потерпілої ОСОБА_6  та інших письмових доказів. 
Вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав недовіряти їм немає. 
Крім того, аналогічні за змістом із касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Як убачається з рішення апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги захисника, надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими. 
Спростовуючи доводи апеляційної скарги, на підставі аналізу норми закону, передбаченої ст. 296 КК України, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що дії, які супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Що ж стосується умислу щодо заподіяння шкоди в результаті хуліганських дій, апеляційний суд наголосив на тому, що він може бути і непрямим, та полягати у тому, що особа усвідомлює наслідки своїх дій і допускає їх. Такий мотив має також важливе значення, тому що він з одного боку характеризує хуліганські дії, а з іншого – визнається обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони. А відтак, все це свідчить про те, що такі суб`єктивні ознаки, як мотив вчинення і спрямованість умислу є основними критеріями, які відрізняють хуліганство від злочинів, передбачених ст. ст. 125, 126 КК України.
Колегія суддів, відхиляючи твердження сторони захисту, вказала, що конфлікт з потерпілою був ініційований саме обвинуваченим ОСОБА_5 , який напав на потерпілу з причин особистих неприязних стосунків. До того ж було встановлено, що раніше вони між собою знайомі не були, ніяких стосунків між ними не існувало, бачили вони один одного вперше, тому зауваження, зроблене потерпілою ОСОБА_5 з приводу його собаки, обвинувачений використав як малозначний, нікчемний привід для своїх хуліганських дій і фактично напав на потерпілу безпричинно, що і є ознакою хуліганства.
Окрім того, колегія суддів констатувала, що в обвинувальному акті зазначено, які саме дії обвинуваченого слід вважати хуліганськими, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги відхилила.
Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, з посиланням на Постанову Великої палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к, в якій зазначені кваліфікуючі ознаки хуліганства та його відмінність від інших злочинів, апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_5 бажав самоутвердитись за рахунок приниження потерпілої, неприязних відносин між ними не було, пристрій, пристосований для відстрілу куль Флобера є предметом, спеціально пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень, тому кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК України є правильною. 
При цьому сам обвинувачений та потерпіла не заперечували того, що зустрілись на польовій дорозі 3 червня 2019 року, де ОСОБА_5 безпричинно напав на потерпілу, стріляв у неї з пристрою для відстрілювання травматичних куль, бив її та примушував робити певні дії, які були явно принизливими для неї. 
Також колегія суддів відхилила твердження апеляційної скарги про те, що в обвинуваченні не зазначено часу скоєння злочину. Як указав апеляційний суд, в ході розгляду справи встановлено і в мотивувальній частині вироку зазначено, що зустріч обвинуваченого з потерпілою та напад ОСОБА_5 на потерпілу відбулись 3 червня 2019 року о 18-30 год. Сторони проти цього однозначно встановленого судом факту не заперечували.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків суду апеляційної інстанції немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п.  2 ч.  2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 8 травня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                         ОСОБА_3