Ухвала
Іменем України
 
18 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/661/18
провадження № 61-8989ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюхи Тамари Георгіївни, боржник - ОСОБА_2 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Державний виконавець) Капелюхи Т. Г. у відкритих виконавчих провадженнях №№ 58694092, 58694250, 5850953 за виданими Київським районним судом міста Одеси виконавчими листами у справі № 520/661/18, в якій, посилаючись на невідповідність дій Державного виконавця Капелюхи Т. Г. вимогам Закону України «Про виконавче провадження», просив зобов`язати Державного виконавця Капелюху Т. Г. усунути допущені нею порушення та вчинити дії з виконання вказаних виконавчих листів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
 
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги місцевий суд виходив з того, що при виконанні заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 09 січня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 410,14 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, Державний виконавець Капелюха Т. Г. дотрималася вимог чинного законодавства, матеріалами справи не спростувано поданих Державним виконавцем доказів, а заявник не довів порушення нею вимог Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеної скарги є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
10 червня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суди не взяли до уваги те, що Державним виконавцем було порушено вимоги частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчі провадження були відкриті 04 березня 2019 року та 22 березня 2019 року , а постанови про арешт майна (коштів) боржника були винесені 15 травня 2019 року, 10 червня 2019 року, 12 червня 2019 року та 05 вересня 2019 року. Крім того, місцевий суд не повідомив його належним чином про розгляд справи, чим обмежив його право на доступ до суду.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 1291 Конституції України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Судами встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 410,14 грн на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок подвійного залиття квартири, а також 2 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
26 лютого 2019 року Київський районний суд міста Одеси видав виконавчі листи № 520/661/18 щодо примусового виконання судового рішення та 04 і 22 березня 2019 року Державний виконавець Капелюха Т. Г. прийняла рішення про відкриття виконавчих проваджень.
 
27 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Державного виконавця з листом, в якому просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
 
22 березня 2019 року Державний виконавець здійснила виклик боржника за адресою, вказаною у виконавчому документі, - АДРЕСА_2 .
 
02 квітня 2019 року постановою Державного виконавця в межах виконавчого провадження № 58505953 було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 
 
10 квітня 2019 року ОСОБА_2 з`явилася на виклик Державного виконавця, ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження та отримала копії документів.
 
15 травня 2019 року постановою Державного виконавця в межах виконавчого провадження № 58505953 було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 
 
10 червня 2019 року Державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 58505953 винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
 
12 червня 2019 року постановою Державного виконавця в межах виконавчого провадження № 58505953 було накладено арешт на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_2 
 
03 вересня 2019 року Державним виконавцем Михайловським С. О. в межах виконавчого провадження № 58505953 було винесено постанову про розшук майна боржника, а саме автомобіля марки «Nissan», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 
 
05 вересня 2019 року Державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 58505953 було винесено постанову про арешт коштів боржника.
 
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Згідно зі статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до вимог частини першої  статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Абзацом 2 частини сьомої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.
 
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (абзац 1 частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
 
Подавши заяву від 27 лютого 2019 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не надав документів, які б підтверджували її належність на праві власності боржнику ОСОБА_2 .
 
З метою перевірки наявності права власності або іншого майнового права боржника на вказану квартиру Державний виконавець при відкритті виконавчого провадження 04 березня 2019 року отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за якою було встановлено відсутність відомостей щодо реєстрації вказаної квартири за ОСОБА_2 , а тому підстави для накладення арешту на цю квартиру були відсутні.
 
З метою виявлення та звернення стягнення на кошти боржника Державний виконавець направляла запити до Пенсійного фонду України від 18 березня 2019 року та Державної фіскальної служби України від 22 березня 2019 року.
 
Частинами першою, другою статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
 
Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Встановивши, що Державний виконавець при виконанні заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 09 січня 2019 року вчинила необхідні виконавчі дії, спрямовані на виявлення та звернення стягнення на майно боржника згідно з вимогами чинного законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 . 
 
При цьому, спростовуючи доводи заявника, суди обґрунтовано звернули увагу на те, що у скарзі чітко не зазначено, які саме дії державного виконавця необхідно визнати неправомірними і які необхідно вчинити, оскільки вимоги ОСОБА_1 щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 були виконані Державним виконавцем 10 червня 2019 року.
 
Аргументи заявника про обмеження місцевим судом йому доступу до суду не заслуговують на увагу, оскільки за змістом вищенаведеної статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання, призначене на        15 листопада 2019 року не з`явився.
 
Крім того, заявник був належним чином повідомлений про апеляційний розгляд справи, чого він не заперечує, тобто мав можливість у повному обсязі скористатися належними йому за законом процесуальними правами в апеляційному суді.
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оцінкою судами доказів, що містяться в матеріалах справи, і не стосуються неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюхи Тамари Георгіївни, боржник - ОСОБА_2 .
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов