Ухвала
Іменем України 
22 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 621/2778/19
провадження№ 51-3834 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року,  
встановив:
Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 05 березня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК  України, із застосуванням          ст. 70 КК України,  до остаточного  покарання у виді позбавлення волі строком на          5 років.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року вирок районного суду змінено в частині призначеного покарання.
Покарання, призначене ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 296 КК України пом?якшено  до 4 років позбавлення волі. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Відповідно до             ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Засуджений звернувся із касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд вищевказаних судових рішень щодо нього.
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня  2020 року касаційну скаргу засудженого залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю ст. 427 КПК України, оскільки наведене обґрунтування скарги ним було викладено без урахування вимог             ст. 433 КПК України, яка визначає межі перегляду судом касаційної інстанції, та положень ч. 1 ст. 438 КПК України.
Засуджений  на  обґрунтування своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, вказував на порушення порядку проведення досудового розслідування, однобічність, неповноту та упередженість судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, доказам у кримінальному провадженні просив дати іншу оцінку ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до вимог ст. 438 КПК України, не є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції.
Також у поданій скарзі засуджений  не зазначав, яких саме порушень допустилися суди першої та апеляційної інстанції та не конкретизував, у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених судами судових рішень, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом вироку районного суду та ухвали апеляційного суду згідно з            ч. 1  ст. 438 КПК України.
Крім того, прохання засудженого до суду касаційної інстанції було сформульоване не у відповідності до ст. 436 КПК України, яка визначає повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Також засудженому було роз`яснено, що у разі неусунення в установлений строк недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, така скарга повертається особі, яка її подала.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 серпня  2020 року засуджений подав доповнення до касаційної скарги, у яких просить перевірити рішення суду апеляційної інстанції щодо нього у касаційному порядку.
Як убачається зі змісту касаційної скарги з доповненнями, вимог ст. 427 КПК України засудженим не дотримано, вказані в ухвалі недоліки не усунуто. 
По суті, доповнення до касаційної скарги за змістом відповідають попередньо поданій касаційній скарзі. Так, у касаційній скарзі з доповненнями  засуджений так і не зазначає на конкретні порушення закону, з  урахуванням положень ст. 438 КПК України, які були допущені судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні судових рішень та які б були підставами для їх скасування, та не конкретизує, у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених судами судових рішень, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом вироку районного суду та ухвали апеляційного суду згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України та з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу.
Натомість, засуджений ОСОБА_4 повторно дає свій аналіз та викладає свої міркування щодо правильності, повноти проведення судового розгляду, вказує на невідповідність висновків суду, викладених у вироку суду першої інстанції, фактичним обставинам кримінального провадження, не погоджується із оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, надає їм власну оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанції, а саме, вказує на невірну оцінку протоколу огляду місця події від 27 серпня 2019 року, показанням потерпілої ОСОБА_5 , свідків    ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що у розумінні ст. 433 КПК України не може бути предметом касаційного розгляду. 
Тобто, засудженим у скарзі так і не наведено обґрунтування, як саме такі порушення, на його думку, вплинули на правильність доведеності його винуватості у вчиненні злочину, а також на прийняття судами першої та апеляційної інстанції законних та обґрунтованих рішень в цілому.
При цьому у поданій касаційній скарзі з доповненнями засуджений знову не зазначає, в чому незаконність та  необґрунтованість ухвали апеляційного суду, які конкретно порушення закону, в силу ст. 419 КПК України, на  його думку, було допущено цим судом та які доводи його апеляційної скарги суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив. 
Крім того, відповідно до ст. 436 КПК України,  суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
У прохальній частині касаційної скарги з доповненнями   ОСОБА_4 просить змінити ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року та виправдати його по пред?явленому йому обвинуваченню за ч. 4 ст. 296 КК України та застосувати до нього положення ст. 75 КК України по пред?явленому йому обвинуваченню за                ч. 2 ст. 263 КК України. 
Проте, прохальна частина касаційної скарги з доповненнями містить протиріччя, оскільки, засуджений, обґрунтовуючи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, просить змінити ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року та виправдати його по вищевказаному пред?явленому йому обвинуваченню, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Крім цього, зі змісту  касаційної скарги з доповненнями вбачається, що вона подана на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, проте засуджений ставить питання про перегляд тільки ухвали апеляційного суду. 
Таким чином прохання засудженого до суду касаційної інстанції сформульоване не у відповідності до ст. 436 КПК України, яка визначає повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Оскільки в установлений строк засудженим не усунуто недоліків касаційної скарги, яку залишено без руху, то його скарга підлягає поверненню.
Водночас, враховуючи невідповідність касаційної скарги  засудженого вимогам          ст. 427 КПК України, суд вважає за необхідне згідно з приписом ст. 20 КПК України роз`яснити засудженому його право на кваліфіковану правову допомогу.
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У ч. 2 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженому гарантується право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 14 Закону     України      «Про безоплатну правову допомогу»    від              02 червня 2011 року № 3460-VI право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають також особи, засуджені до покарання у вигляді позбавлення волі, - на всі види правових послуг, передбачені          ч. 2 ст. 13 цього Закону (в тому числі захист і складення документів процесуального характеру).
Захист, складання документів процесуального характеру та здійснення представництва інтересів особи, засудженої до покарання у вигляді позбавлення волі, за зверненням такої особи або за ухвалою суду забезпечують Регіональні центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги (підпункт 2 пункту  8 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 2 липня 2012 року                          № 967/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24 травня 2016 року           № 1487/5).
Таким чином, для одержання правової допомоги під час складання документів процесуального характеру засуджений, який відбуває покарання у виді позбавлення волі, за змістом ст. ст. 110 і 113 КВК України вправі через адміністрацію виправної колонії звернутися до відповідного Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 429 КПК України залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження, шляхом подання нової касаційної скарги.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 3 ст. 429 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, з усіма доданими до неї матеріалами, повернути.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3