П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/583/19	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді - доповідача - Турецької І. О.,
суддів - Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області (правонаступник Головного управління ДФС у Миколаївській області) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області (правонаступник Головного управління ДФС у Миколаївській області) про скасування рішення та вимоги

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У березні 2019 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі -  ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі - ГУ ДПС у Миколаївській області) в якому просить:
-          скасувати рішення № 0000051301 від 10.01.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальну суму 19  186,62 грн.;
-          скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 09.01.2019 року № Ф-1950-25.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка вказала, що у контролюючого органу не було підстав для прийняття вказаного рішення та вимоги, оскільки за 2018 рік у неї була наявна переплата зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування, що підтверджується листом Южноукраїнського управління ГУ ДФС у Миколаївській області від 13.02.2019 р., а також даними, що знаходяться в її інтегрованій картці як платника податків (далі - ІКП). Понад те, за твердженням позивачки вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску ґрунтується на підставі, скасованого ДФС України рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 15.11.2018 р.
Також позивачка стверджує про те, що контролюючим органом не дотримано обов`язкової вимоги для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій, а саме не була проведена документальна перевірка платника єдиного внеску.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, позов задоволено.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що контролюючий орган не довів, що станом на 31.12.2018 року у ФОП ОСОБА_1 існував борг з єдиного внеску, тому прийняття вимоги лише на суму штрафу та пені не відповідає статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Окрім того, суд першої інстанції вказав, про часткове задоволення, 04.01.2019 року ДФС України, скарги ФОП ОСОБА_1 на рішення ГУ ДПС у Миколаївській області від 15.11.2018 року та зауважив, що станом на 31.12.2018 року, у позивача не було обов`язку зі сплати сум, указаних у оскаржуваному рішенні, а, отже, спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню.
Що стосується спірного рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску, суд першої інстанції вважав, що контролюючий орган не довів правильність визначення сум, зазначених у цьому рішенні.
Окрім того, на думку суду першої інстанції, після скасування ДФС України рішення про застосування штрафних санкцій, у відповідача не було правових підстав для прийняття аналогічного рішення, де сума штрафу дорівнює 6  152,46 грн.
Суд першої інстанції вважав, що відповідач мав визначити на які суми (до 01.01.2015 року) нараховується штраф у розмірі 10%, а на які (з 01.01.2015 року) у розмірі 20%. Виконання такої вимоги законодавства, на думку суду першої інстанції, мало призвести до зміни (зменшення) загальної суми штрафу.
Суд не погодився з позицією позивача, що тільки наявність акта документальної перевірки може бути підставою для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.
Суд вважав, що в Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (надалі - Інструкція № 449) не встановлено, що єдиною підставою для прийняття рішення про застосування штрафу є акт. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ГУ ДПС у Миколаївській області в апеляційній сказі, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Обґрунтування доводів апеляції складається з того, що суд не надав належну оцінку тому факту, що позивачкою належним чином не виконувались вимоги статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: єдиний внесок з ІІІ кварталу 2013 року по ІІІ квартал 2018 року сплачено з порушенням строку.
Також, на думку скаржника, суд не звернув уваги на те, що ДФС України скасувало рішення лише на тій підставі, що не були розмежовані періоди застосування штрафної санкції на 10 та 20 відсотків.
Однак, за його твердженням, дана помилка була виправлена шляхом прийняття нового рішення, де штрафні санкції та пеня розраховані з розмежуванням періодів у розмірі 10 та 20 відсотків.

Позивачка, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою, а тому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Обґрунтування відзиву відтворює позицію суду першої інстанції.

Ураховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Обставини справи.
ФОП ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування, є платником єдиного податку ІІІ групи. Станом на 01.10 2013 р. ФОП ОСОБА_1 мала податковий борг по ЄСВ, який був переданий до податкового органу органами Пенсійного фонду в сумі 771,84 грн.
15.11.2018 року ГУ ДПС у Миколаївській області прийняло щодо ФОП ОСОБА_1 рішення № 0014981301 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату єдиного внеску (далі - рішення від 15.11.2019 р. а.с.18).
Згідно з цим рішенням, орган доходів і зборів, на підставі частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464), застосував до ФОП ОСОБА_1 штраф в сумі 6  152,46 грн. (за період з 23.07.2013 року по 22.10.2018 року, розмір штрафу - 20%) та нарахував пеню в сумі 13  044,16 грн. (період не зазначено).

Позивачка оскаржила вказане рішення до ДФС України.

За результатами розгляду скарги, ДФС України 04.01.2019 року прийняла рішення № 456/6/99-00-11-05-02-25 (а.с.19-21), яким скаргу позивачки задовольнила частково, рішення від 15.11.2019 року скасувала та зобов`язала відповідача винести та направити нове рішення, з урахуванням висновків, зазначених ДФС України.

Підставою для прийняття наведеного рішення стало те, що рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску прийнято без розмежування періодів та сум застосованих штрафних санкцій у розмірі 10 та 20 відсотків своєчасно несплачених сум єдиного внеску, що є порушенням пп. 2 п. 2 розділу VII Інструкції № 449.

Також ДФС України зазначило, що дане порушення не скасовує суму штрафної санкції та пені по суті.

На виконання вимоги ДФС України, контролюючий орган 10.01.2019 року прийняв рішення № 0000051301 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату єдиного внеску (далі - рішення від 10.01.2019 р., а.с.25).
Згідно з цим рішенням, орган доходів і зборів, на підставі частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону № 2464, застосував до ФОП ОСОБА_1 штраф в сумі 6  152,46 грн. (з яких 698,84 грн. - за період з 23.07.2013 по 31.12.2014 - 10%, та 5  453,62 грн. - за період з 01.01.2015 по 22.10.2018 - 20%) та нарахував пеню в сумі 13  044,16 грн. (період не зазначено).

Окрім того, 09.01.2019 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 1950-25 (далі - вимога, а.с.22), згідно з якою сума заборгованості позивача з єдиного внеску станом на 31.12.2018 року складає 17  310,16 грн., з яких 4  226 грн. - штраф, 13  044,16 грн. - пеня.
Згідно з наданим відповідачем витягом з ІКП ФОП ОСОБА_1 різниця між сумою штрафу, вказаною в рішенні від 15.11.2018 року та сумою штрафу, вказаною у вимозі, - 1  886,46 грн. пояснюється тим, що станом на 31.10.2018 року у позивача була наявна переплата в сумі 216,46 грн., а 19.11.2018 та 18.12.2018 позивач сплатила суми 830 грн. та 840 грн., відповідно (а.с.64, 82).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, а також перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає наявність підстав для задоволення апеляції, з огляду на таке.
          Статтею 16 Податкового Кодексу України визначено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
          Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України податковий борг - це сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня.
          Згідно з підпунктом 19-1.1.2 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового Кодексу України контролюючі органи контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.
          Положеннями підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового Кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом № 2464.
Згідно з ч.1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи підприємці,в тому числі і ті які обрали спрощену систему оподаткування.

Частина 2 статті 6 Закону № 2464  зобов`язує платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.3 ч.1 ст. 7 Закону № 2464).
Частина 8 статті 9 Закону № 2464 в редакції Закону від 18.09.2012 р. та в редакції від 01.01.2018 р. унормовувала, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Проте, з 01.01.2018 р. редакція даної норми змінилася і за новою редакцією позивач як платник єдиного внеску, зазначений в п.4 частини першої статті 4 цього Закону повинна сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з визначенням, наведеним у пункті 6 частини першої статті 1 Закону №2464, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (ч.3 ст.25 Закону № 2464).

Пункт 2 частини 11 статті 25 Закону № 2464 (в редакції до 01.01.2015 р.) визначає, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.
З 01.01.2015 р., у зв`язку зі змінами даної норми штраф став складати 20 відсотків своєчасно несплачених сум. Одночасно на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу (ч.10 ст.25 Закону № 2464).
Нарахування пені, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (п.13 ст.25 Закону № 2464).
Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 25 Закону № 2464 (в редакції, що була чинною у січні 2019 року), орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату боргу є виконавчим документом (абзац третій частини четвертої статті 25 Закону № 2464).
Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, як зазначено у частині чотирнадцятій статті 25 Закону № 2464, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженнями з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.
Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято рішення.
Оскарження рішення органу доходів і зборів про застосування фінансових санкцій зупиняє перебіг строку їх сплати до винесення органом доходів і зборів вищого рівня та/або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує та реалізує державну податкову і митну політику, або судом рішення у справі. Строк сплати фінансових санкцій також зупиняється до ухвалення судом рішення у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки, якщо застосування фінансових санкцій пов`язано з виникненням або несвоєчасною сплатою суми недоїмки.
Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 25 Закону № 2464, рішення органу доходів і зборів про нарахування пені та/або застосування штрафів, передбачених частинами одинадцятою і дванадцятою цієї статті, є виконавчим документом.
У разі якщо платник єдиного внеску не сплатив зазначені в рішенні суми протягом десяти календарних днів, а також не повідомив у цей строк орган доходів і зборів про оскарження рішення, таке рішення передається державній виконавчій службі в порядку, встановленому законом.
Суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску.
Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки.

Досліджуючи доводи апеляції, колегія суддів встановила, що її ключовим доводом є неврахування судом першої інстанції обставин, що за результатами скасування ДФС України рішення від 15.11.2019 р., сума штрафних санкцій та пені залишилася незмінною. Окрім того, як зауважено в апеляції, при розрахунку штрафної санкції за період до 01.01.205 р., штраф застосовувався в розмірі 10% своєчасно невиплачених сум.

Вирішуючи питання обґрунтованості доводів апеляції, колегія суддів встановила таке.
Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ГУ ДПС у Миколаївській області не довело існування у ФОП ОСОБА_1 , станом на 31.12.2018 р. недоїмки з єдиного внеску. Так, згідно даних ІКП платника податків ФОП ОСОБА_1 , станом на 22.10.2018 р. у останній існує переплата в сумі 788 грн.
Разом із тим, згідно наведеного вище законодавства, саме на суму недоїмки, тобто на суму єдиного внеску, яка своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки нараховується пеня та штраф.
Як випливає з вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.01.2019 р. №Ф 1950-25, у графі недоїмка міститься - 0. Сума боргу складається зі штрафу та пені.
Як правильно зазначив суд першої інстанції прийняття вимоги лише на суму штрафу та пені не відповідає статті 25 Закону № 2464.
Слід зазначити, що нормами чинного законодавства відповідальності за несплату штрафних санкцій та пені по єдиному внеску не передбачено.
Окрім того, як було встановлено фактичними обставинами справи, ФОП ОСОБА_1 оскаржила рішення ГУ ДПС у Миколаївській області від 15.11.2018 р. і результат, за результатами оскарження, отримала лише 04.01.2019 р.
Наведене свідчить про те, що станом на 31.12.2018 р. у позивача не було обов`язку зі сплати штрафних санкцій та пені, вказаних у рішенні від 15.11.2018 р., оскільки воно було предметом оскарження.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з правовою позицією суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.01.2019 р. №Ф 1950-25 є протиправною та підлягає скасуванню.
Визнаючи протиправним та скасовуючи рішення ГУ ДПС у Миколаївській області від 10.01.2019 р., суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність з боку податкового органу доказів виконання пункту 5 розділу VII Інструкції № 449.
Так, пункт 5 розділу VII Інструкції № 449 унормовує, що нарахування пені починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.
Документи, які є підставою для нарахування пені:
документи, що підтверджують суму єдиного внеску та строк його сплати, - звіт платника щодо нарахування єдиного внеску (з додатним значенням);
вимога про донараховані суми єдиного внеску за актами документальних перевірок або повідомленням-розрахунком;
рішення суду.
При цьому, пунктом 7 розділу VII Інструкції № 449 визначено, що рішення про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених пунктами 2, 3, 5, 6 цього розділу, за наслідками розгляду акта та інших матеріалів про порушення приймає посадова особа органу доходів і зборів.
Відповідач, перебуваючи у статусі суб`єкта владних повноважень  не надав суду пояснень, на підставі яких документів (із вказаних у) було здійснено нарахування пені, та не надав суду доказів існування будь-яких "інших матеріалів про порушення".
За таких умов, суд апеляційної інстанції наголошує, що в адміністративному судочинстві діє презумпція неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень (стаття 77 КАС України), який зобов`язаний у порядку визначеної процесуальним законом судової процедури довести суду їх правомірність.
Такий законодавчий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» ЄСПЛ визначив, що «...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Однією з обставин, що свідчить про неправомірність прийнятих суб`єктом владних повноважень рішень, є результат розгляду ДФС України скарги ФОП ОСОБА_1 , яким рішення від 15.11.2018 р. скасовано в повному обсязі та відкликано, а скарга ФОП ОСОБА_1 задоволена частково. Між іншим, в якій частині скарга ОСОБА_1 не була задоволена, у прийнятому рішенні за скаргою не зазначено.
Порядок розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2015 № 1124 (надалі - Порядок № 1124).
У пункті 4 розділу IV Порядку № 1124 вказано, що контролюючий орган при розгляді скарги перевіряє законність і обґрунтованість винесення вимоги або рішення, що оскаржується, і приймає одне з таких рішень:
залишає вимогу або рішення, що оскаржується, без змін, а скаргу - без задоволення;
скасовує в певній частині вимогу або рішення, що оскаржується, не задовольняє скаргу в певній частині;
скасовує в повному обсязі вимогу або рішення, що оскаржується, і задовольняє скаргу;
направляє скаргу на новий розгляд до відповідного територіального контролюючого органу;
залишає скаргу без розгляду.
У разі скасування вимоги або рішення контролюючого органу про нарахування пені та накладення штрафу вони вважаються відкликаними з дня прийняття рішення контролюючим органом вищого рівня по повне або часткове задоволення скарги, про що зазначається в рішенні відповідного контролюючого органу (пункт 4 розділу IV Порядку № 1124).
Пунктом 3 розділу V Порядку № 1124 передбачено, що у разі повного або часткового задоволення скарги в рішенні даються розпорядження контролюючому органу, рішення якого скасовано повністю або в певній частині, про вчинення відповідних дій.

Дослідивши мотивувальну частину рішення ДФС, колегія суддів встановила, що відповідач неправильно розрахував суму штрафу, оскільки не врахував, що за порушення, що були допущені у період до 01.01.2015 року, накладався штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно несплачених сум.
Висновків про неправильне визначення суми пені дане рішення не містить, але при цьому оскаржуване рішення було скасовано в повному обсязі.
За таких обставин, слід підтримати доводи суду першої інстанції, що у ГУ ДПС у Миколаївській області не було підстав для повторного нарахування пені при прийнятті рішення від 10.01.2019 р.
До того ж, є слушним зауваження суду першої інстанції, що нарахування позивачці до 01.01.2015 р. штрафу в розмірі 10 відсотків замість 20 відсотків, що було в попередньому рішенні мало призвести до зміни (зменшення) загальної суми штрафу.
Проте, суми (штрафу та загальна) у рішенні, яке було скасоване у зв`язку з неправильним розрахунком штрафу та у рішенні, яке було прийняте за результатами скасування попереднього рішення - є однаковими.
Суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і немає причин для втручання в нього.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас, частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі, розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його касаційного оскарження.

Керуючись статтями: 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області (правонаступник Головного управління ДФС у Миколаївській області) про скасування рішення та вимоги - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                             Л. В. Стас
суддя                                                             Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 30.09.2020 року.