ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 572/235/17
адміністративне провадження №К/9901/22512/18, №К/9901/22513/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур О.В., Смоковича М.І.
розглянув як суд касаційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами адміністративну справу №572/235/17
за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2017 року, ухвалену у складі: головуючого судді Рижого О.А., та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року, ухвалену у складі: головуючого судді Мацького  Є.М., суддів Капустинського  М.М., Шидловського В.Б.,
та за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року, ухвалену у складі: головуючого судді Мацького  Є.М., суддів Капустинського  М.М., Шидловського В.Б.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС Міністерства юстиції України) з вимогами:
1.1.  визнати протиправними дії Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Єжовим   М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року, про: а)  зобов`язання Держави Україна виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року в справі №1718/2-а-586/11 та сплатити 2000 євро ОСОБА_1 ; б)  із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточної виплати на ці суми сплатити ОСОБА_1 простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти;
1.2.  скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжова  М.В. від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року, про: а)  зобов`язання Держави Україна виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року в справі №1718/2-а-586/11 та сплатити 2000 євро ОСОБА_1 ; б)  із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточної виплати на ці суми сплатити ОСОБА_1 простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що Європейський суд з прав людини ухвалив на її користь рішення, яким зобов`язав Україну сплатити їй 2000 євро справедливої сатисфакції та поклав на Україну обов`язок виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року в справі №  1718/2-а-586/11.
3. Позивачка зазначала, що вказане рішення національного суду було виконано несвоєчасно та не в повному обсязі, зокрема, під час перерахунку пенсії на виконання рішення національного суду не було враховано факту збільшення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, який є базою нарахування відповідних пенсійних виплат, та безпідставно обмежено період, за який відповідна пенсія підлягала перерахунку. Позивачка також наполягала на тому, що за несвоєчасне виконання рішення національного суду їй має бути виплачена пеня відповідно до пункту «б» рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року.
4. З урахуванням викладеного позивачка зазначає про незаконність рішень і дій відповідача щодо закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання у повному обсязі рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
5. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) постановлено: а)  протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; б)  із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
6. Для виконання вказаного рішення ЄСПЛ Департаментом ДВС Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №  42618224.
7. 29 грудня 2016 року державним виконавцем Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №  42618224 з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у зв`язку з фактичним виконання у повному обсязі рішення суду.
8. Постанова від 29 грудня 2016 року була мотивована тим, що на користь позивача відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 24 вересня 2014 року №  5983 було перераховано еквівалент 2000 євро - 34748,63 грн, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 24 листопада 2015 року №  2807 була сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ у розмірі 481,95 грн, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 27 грудня 2016 року №  5214 позивачеві була перерахована заборгованість за рішенням національного суду в розмірі 42043,29 грн.
9. Уважаючи, що відповідач рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) виконав не в повному обсязі, позивачка звернулася до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
10. Постановою Сарненського районного суду від 07 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
11. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції уважав, що у межах виконавчого провадження №  42618224 рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) було виконано у повному обсязі. Водночас позивачка, доводячи зворотнє, доказів на підтвердження своїх аргументів, зокрема, рішення національного суду, про яке йдеться в рішенні ЄСПЛ, не надала.
12. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31  травня 2017 року постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2017 року, у частині відмови у задоволенні адміністративного позову про визнання протиправними дії та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, скасовано та ухвалено у цій частині нову постанову:
12.1.  визнано протиправними дії Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжовим  М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року;
12.2.  скасовано постанову головного державного виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжова  М.В. від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року;
12.3.  В іншій частині постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2017 року залишено без змін.
13. Задовольняючи адміністративний позов, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) на несвоєчасно виплачені суми, присуджені цим рішенням, нараховується пеня у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
14. Як установив суд апеляційної інстанції, заборгованість за рішенням національного суду позивачці було виплачено несвоєчасно, водночас пеню за несвоєчасність виплати таких сум позивачці перераховано не було.
15. З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність в спірних правовідносинах підстав уважати, що рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) було виконано у повному обсязі.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
16. Не погоджуючись з указаними судовими рішеннями, позивачка і відповідач оскаржили їх у касаційному порядку.
17. Позивачка у своїй касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
18. На обґрунтування вимог касаційної скарги позивачка зазначила, що суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог.
19. Водночас позивачка зазначає, що суд апеляційної інстанції ухилився від надання оцінки її доводам про те, що сума, яка підлягає сплаті їй відповідно до рішення національного суду, визначена неправильно.
20. Позивачка звертає увагу на те, що долучила до матеріалів справи лист Управління Пенсійного фонду України від 03 лютого 2017 року №  220/03-29, відповідно до якого перерахунок її пенсії на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі №1718/2-а-586/11 було проведено за період з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року, виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, станом на 01 серпня 2010 року - 709,00 грн, а в позовній заяві та апеляційній скарзі вона доводила, що в періоді, за який територіальним органом перераховувалася пенсія, розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, неодноразово збільшувався. 
21. Позивачка також уважає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки її доводам про те, що розмір пенсії та порядок її розрахунку, встановлений їй на виконання рішення суду у справі №1718/2-а-586/11, не міг бути змінений (зменшений) з 23 липня 2011 року у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року №745.
22. Відповідач у своїй касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
23. Відповідач доводить, що платіжними дорученнями Міністерства юстиції України від 24 вересня 2014 року №  5983, №  5214 та від 24 листопада 2015 року №  2807, що були досліджені судом першої інстанції, підтверджується фактичне виконання у повному обсязі рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв).
24. Відповідач також уважає, що пункт «б» рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв), де йдеться про обов`язок держави-відповідача виплатити простий відсоток (simple interest) у разі несвоєчасного виконання рішення ЄСПЛ, застосовується виключно до випадків несвоєчасної сплати справедливої сатисфакції і не застосовується до будь-яких сум, що мають бути стягнені внаслідок виконання рішення національного суду.
25. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача.
26. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.
27. 15 грудня 2017 року, у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.
28. 14 лютого 2018 року касаційні скарги передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
29. За наслідками автоматизованого розподілу касаційні скарги передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Бевзенка  В.М., суддів Шарапи  В.М, Данилевич  Н.А.
30. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 29 квітня 2020 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
31. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур  О.В., Смоковичу  М.І.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
32. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №?2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
33. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
34. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
35. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.
36. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
37. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року №  460-IX.
38. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
39. Відповідно до частини першої статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення ЄСПЛ в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
40. Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком України виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України врегульовані Законом України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон №3477-IV).
41. У розмінні статті 1 Закону №3477-IV орган представництва - це орган, відповідальний за забезпечення представництва України в ЄСПЛ та координацію виконання його рішень; рішення - а) остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б)  остаточне рішення ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції у справі проти України.
42. Статтею 2 Закону №  3477-IV передбачено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.
43. Згідно з частиною першою статті 7 Закону №  3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.
44. Частинами першою, другою статті 8 Закону №3477-IV передбачено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.
45. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02  червня 2016 року №  1404-VIII (далі - Закон №  1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
46. Згідно з частиною першою статті 5 Закону №  1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
47. Частиною першою статті 3 Закону №  1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону примусовому виконанню підлягають, зокрема, рішення ЄСПЛ з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.
48. Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону №  1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;
49. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №  1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
VI. Позиція Верховного Суду
50. Виконавче провадження з підстав, визначених у пункті 8 частини першої статті 49 Закону №1404-VIII, закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.
51. Закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення.
52. Скасовуючи постанову від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження №  42618224, суд апеляційної інстанції виходив із того, що боржником не було нараховано та виплачено позивачці пеню відповідно до пункту «б» резолютивної частини рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) за несвоєчасне виконання рішення національного суду в частині стягнення сум пенсії, перерахованої на його виконання.
53. Суд з цими висновками суду апеляційної інстанції і доводами позивачки на їхню підтримку не погоджується.
54. Аналіз статті 8 Закону №3477-IV дає підстави для висновку про те, що пеня, зазначена у резолютивній частині рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв), застосовується тільки до випадків несвоєчасної виплати відшкодування, під яким відповідно до статті 1 Закону №  3477-IV розуміється сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням ЄСПЛ відповідно до статті 41 Конвенції.
55. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 05 грудня 2019 року у справі №  802/1594/16-а, від 10 жовтня 2019 року у справі №  825/1774/16, від 11 липня 2018 року у справі №  820/3181/16 і Суд не знаходить підстав для відступу від неї під час розгляду цієї справи.
56. Отже, неправильним є застосування пені, передбаченої статтею 41 Конвенції та статтею 8 Закону №3477-IV, до випадків несвоєчасної виплати сум, що мають бути стягнені на підставі рішення національного суду, невиконання якого стало підставою для констатації ЄСПЛ порушень вимог статі 6 Конвенції. 
57. Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції, покладені в основу його рішення про задоволення позовних вимог, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.
58. Водночас суд зауважує, що звертаючись до суду першої інстанції, а потім з апеляційною скаргою, позивачка свої вимоги обґрунтовувала, у першу чергу, доводами про те, що рішення національного суду було виконано не в повному обсязі, адже перерахунок її пенсії за період з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року був здійснений виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність (станом на 01.08.2010 у розмірі 709,00  грн), тоді як у періоді, за який здійснювався перерахунок, вказаний прожитковий мінімум неодноразово збільшувався.
59. В апеляційній скарзі позивачка також наголошувала на протиправності обмеження перерахунку пенсії періодом з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року та стверджувала, що з огляду на положення статті 58 Конституції України та правовий висновок Верховного Суду України у справі №21-55а15 пенсія у розмірі, визначеному постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі №  1718/2-а-586/11, має бути збережена за нею довічно.
60. Проте суд апеляційної інстанції оцінки таким доводам позивачки не надав, зосередившись виключно на оцінці її доводів щодо ненарахування пені.
61. Відповідно до статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. 
62. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
63. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд уважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд урахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
64. Усупереч викладеному, суд апеляційної інстанції у контексті підстав позову та підстав апеляційної скарги не дослідив, яким чином позивачці була перерахована пенсія на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі №  1718/2-а-586/11, і чи не було підстав для здійснення її перерахунку за період з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року, як стверджує позивачка, з урахуванням усіх підвищень прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, що відбулися у цей період. Не дослідив суд апеляційної інстанції й причин, з яких перерахунок пенсії на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі №  1718/2-а-586/11 був здійснений лише за період з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року.
65. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 359 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
66. Частиною другою статті 352 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд, зокрема, не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
67. З урахуванням того, що мотиви, якими керувався суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, а оцінки іншим істотним аргументам позивачки, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції не надавав, Суд дійшов висновку про необхідність скасування його рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
68. Суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
VII. Судові витрати
69. Оскільки Суд не змінив та не ухвалив нового рішення, судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, розподілу не підлягають.
70. Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
71. Касаційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 задовольнити частково.
72. Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31  травня 2017 року у справі №  572/235/17 скасувати.
73. Адміністративну справу №  572/235/17 направити на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду.
74. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    М.І. Смокович