У Х В А Л А 
15 липня 2020 року
м. Київ
справа № 357/9062/18
провадження № 61-9495 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду             від 05 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛОЦЕРКІВВОДА», Департаменту житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «БІЛОЦЕРКІВВОДА», Департаменту житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради про стягнення матеріальної, моральної шкоди.
З врахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 38 020,67 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. та сплачений судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 грудня 2017 року водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки Daewoo Matiz, рухаючись в м. Біла Церква по                     бул. Олександрійському, здійснив наїзд на відкритий каналізаційний люк, внаслідок чого автомобіль отримав значні механічні пошкодження, якими позивачу як власнику автомобіля спричинена матеріальна шкода. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого                             2018 року встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок неналежного утримання каналізаційного люка її власником, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2020 року, позов задоволено частково. 
Стягнуто з Департаменту житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 38 020,67 грн., моральну шкоду - 5 000,00 грн., судовий збір та витрати на проведення експертизи. 
В іншій частині вимог відмовлено. 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції , з яким погодився апеляційний суд виходив з того, що шкоду власнику транспортного засобу було заподіяно в наслідок бездіяльності балансоутримувача доріг, що перебувають у комунальній власності м. Біла Церква. Встановлено, що балансоутримувачем доріг є Департамент житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради, і саме внаслідок нездійснення ним постійного контролю за станом усіх елементів дороги та розташованих на ній каналізаційних споруджень сталася дорожньо-транспортна пригода, що є підставою для покладення на нього обов`язку відшкодування позивачу завданої майнової шкоди відповідно до ст.1166 ЦК України.
26 червня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                            Департаменту житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                                     від 05 червня 2020 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення із скаржника матеріальної та моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).  
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.
Ціна позову у даній справі становить 43 020, 67 грн, яка станом на 01 січня                                  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 100 = 210 200,00 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛОЦЕРКІВВОДА», Департаменту                       житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди  відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        В. М. Сімоненко
    
                                                                                                         С. Ю. Мартєв
              
                                                                                                         Є. В. Петров