ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року	Львів	Справа № 260/261/20 пров. № А/857/9085/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                                Коваля Р.Й., Шинкар Т.І.,
з участю секретаря судових засідань                                          Гром І.І.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

суддя у І інстанції                                                            Рейті С.І., 
час ухвалення рішення                                                   11 год 46 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                               23 червня 2020 року

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправними та скасувати накази Міністерства юстиції України (далі – Мінюст) від 20 грудня 2019 року № 397 4/к  «Про звільнення»;
поновити його на посаді заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі – ГТ УЮ) або на рівнозначну посаду заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі – ПЗМУ МЮ); 
стягнути солідарно на його користь з ГТ УЮ, ПЗМУ МЮ, Мінюсту середній заробіток за час вимушеного прогулу; 
стягнути солідарно з ГТ УЮ, ПЗМУ МЮ, Мінюсту моральну шкоду за незаконне звільнення за рахунок бюджетних асигнувань в розмірі 50000,00 грн. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі № 260/261/20 позов було задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано накази Мінюсту від 20 грудня 2019 року № 3974/к «Про звільнення», від 03 січня 2020 року № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к», від 27 січня 2020 року № 395/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТ УЮ з 11 січня 2020 року.
Стягнено з ГТ УЮ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 січня 2020 року по 17 червня 2020 року в розмірі 98937,72 грн із вирахуванням податків та обов`язкових платежів.
Стягнено на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 7200,00 грн солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Мінюсту та ГТ УЮ.
Рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 19237,89 грн звернено до негайного виконання.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що при припиненні відносин державної служби із позивачем відповідачами не було виконано обов`язку щодо вирішення питання про можливість переведення його на іншу роботу. Тому ОСОБА_1 слід поновити на посаді, з якої він був незаконно звільнений з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вийти за межі позовних вимог, додатково визнавши протиправними і скасувавши накази Мінюсту від 03 січня 2020 року № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к», від 27 січня 2020 року № 395/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к». Заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідачів у ході судового розгляду доведено не було, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення на його користь відшкодування такої у розмірі 50000 грн судом відмовлено. 
Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що прийнявши рішення про поновлення на посаді заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТ УЮ, суд позбавив його на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки поновив на неіснуючу посаду. 
Окрім того, наполягає на тому, що внаслідок незаконного звільнення його сім`я зазнала значних мольних та душевних страждань, була позбавлена доходу. Він був змушений відстоювати свої права в суді, витрачати час на підготовку матеріалів до суду замість того, щоб приділяти час своїй сім`ї, відчував психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачами його прав, що свідчить про заподіяння моральної шкоди, яку оцінює у сумі 50000 грн. Додатково наголошує на тривалому невиконання відповідачами рішення суду першої інстанції у частині, що звернена до негайного виконання.
Відповідачі Мінюст та ГТ УЮ у своїх апеляційних скаргах на рішення суду першої інстанції просили його скасувати у частині задоволених позовних вимог та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 
Апеляційні вимоги обґрунтовують тим, що позивач своєчасно був попереджений 24 жовтня 2019 року в. о. Державного секретаря Мінюсту про припинення державної служби на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі – Закон № 889-VIII) у зв`язку з ліквідацією ГТ УЮ та звільнення із займаної посади. 
20 грудня 2019 року Мінюст виніс наказ № 3974/к про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із ліквідацією ГТ УЮ відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII з припиненням державної служби.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 наказами Мінюсту від 03 січня 2020 № 20/к та від 27 січня 2020 № 395/к вносилися зміни до наказу від 20 грудня 2019 року № 3974/к у частині дати його звільнення та змінено цифри та слова «з 26 грудня 2019 року» цифрами та словами « 11 січня 2020 року».
При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин порядок розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), не врахувавши при цьому зміни у законодавстві, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ (далі – Закон № 117-ІХ) . 
Наполягають на тому, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, що не врегульовані Законом № 889-VIII, а отже звільнення ОСОБА_1 було проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.
Висновок суду першої інстанції про те, що фактично відбулася реорганізація ГТ УЮ у ПЗ МУ МЮ вважає безпідставним, оскільки законодавством передбачена можливість у разі ліквідації передати виконання функцій органу, що ліквідується, іншому органу.
У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачі Мінюст та ПЗМУ МЮ просили залишити апеляційні вимоги позивача без задоволення з огляду на їх безпідставність та наполягали на правомірності проведеного звільнення оспорюваним наказом Мінюсту від 20 грудня 2019 року № 3974/к. 
У судовому засіданні представник відповідачів підтримала їх апеляційні скарги та заперечила обґрунтованість доводів позивача, що викладені у його апеляційній скарзі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та у задоволенні його позову відмовити у повному обсязі.
Позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, про поважні причини неявки не повідомив, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг Мінюсту і ГТ УЮ з одночасною відмовою у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, наказом Мінюсту від 21 квітня 2017 року № 1522/к «Про призначення» ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТ УЮ.
Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі – о Постанова № 870) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2. У Переліку територіальних органів Мінюсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до Постанови № 870, зокрема, зазначено ГТ УЮ. До  Переліку міжрегіональних територіальних органів Мінюсту, що утворюються, який є додатком № 2 до Постанови № 870, включено ПЗ МУ МЮ.
Відповідно до пункту 3 Постанови № 870 міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1. Цим же пунктом одночасно встановлено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції. ПЗ МУ МЮ визначено правонаступником ГТ УЮ (а також Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області).
На виконання Постанови № 870 наказом Мінюсту від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» були ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Мінюсту згідно з переліком (додаток 1), зокрема, ГТ УЮ, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Мінюсту згідно з переліком (додаток 2), зокрема ПЗ МУ МЮ.
24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 був попереджений про припинення державної служби та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку із ліквідацією ГТ УЮ. 
Наказом Мінюсту від 20 грудня 2019 року № 3974/к «Про звільнення» позивач був звільнений з посади заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТ УЮ з 26 грудня 2019 року відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з ліквідацією ГТ УЮ з припиненням державної служби на підставі Постанови № 870. 
02 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до голови ліквідаційної комісії ГТ УЮ із заявою, у якій повідомив, що у період з 24 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року перебував на лікарняному і після закінчення лікарняного приступає до виконання своїх службових обов`язків та просить провести оплату згідно із листком непрацездатності.
03 січня 2020 року Мінюст видав наказ № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к», яким вніс зміни у свій наказ від 20 грудня 2019 року № 3974/к шляхом заміни у тексті наказу цифр та слів « 26 грудня 2019 року» на цифри та слова « 03 січня 2020 року». Підставами видання цього наказу зазначено частину 5 статті 87 Закону № 889-VIII та копія листка непрацездатності ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого комунальним некомерційним підприємством «Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» 24 грудня 2019 року.
11 січня 2020 року позивач знову звернувся до голови ліквідаційної комісії ГТ УЮ із заявою, у якій повідомляв, що у період з 03 січня 2020 року по 10 січня 2020 року перебував на лікарняному та просить провести оплату згідно із листком непрацездатності.
Наказом Мінюсту від 27 січня 2020 року № 395/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к» було внесено зміни до наказу від 20 грудня 2019 року № 3974/к «Про звільнення» (із змінами, внесеними відповідно до наказу Мінюсту від 03 січня 2020 року № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к») шляхом чергової заміни дати звільнення позивача на 11 січня 2020 року на підставі частини 5 статті 87 Закону № 889-VIII та копії листка непрацездатності ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого комунальним некомерційним підприємством «Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» 03 січня 2020 року.
ОСОБА_1 не погодився із своїм звільненням з державної служби та звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом за захистом своїх прав.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентовані приписами Закону № 889-VIII.
Відповідно до приписів частини 2 статті 5 вказаного Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону № 889-VIII).
За правилами частини 1 статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Відповідно до частини 2 статті 34 цього Закону строкове призначення на посаду здійснюється у разі:
1) призначення на посаду державної служби категорії «А» - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу;
2) заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби;
3) необхідності забезпечення організації та виконання завдань, що мають тимчасовий характер, з укладанням контракту про проходження державної служби (на посади державної служби категорій «Б» і «В»).
Згідно із частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
При цьому приписами частини 1 статті 80 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Частиною 2 статті 81 ЦК юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом (частина 3 статті 81 ЦК).
Відповідно до положень частини 1 статті 104 ЦК юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 110 ЦК юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.
Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі – Закон № 3166-VI) регламентовано організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.
Згідно із приписами частини 1 статті 5 Закону № 3166-VI міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Відповідно до положень частини 1 статті 13 вказаного Закону територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.
Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Постанови № 870 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1.
Пунктом 2 Постанови № 870 вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.
У пункті 3 вказаної Постанови передбачено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;
здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;
міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема:
Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.
Відтак, на думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що внаслідок реалізації приписів Постанови № 870 фактично відбулася реорганізація державного органу Мінюсту шляхом ліквідації та утворення його територіальних органів, як юридичних осіб публічного права, а не ліквідація державного органу, яким у спірних правовідносинах виступає Мінюст.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що Законом № 117-ІХ (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) у Закон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Зокрема, частину 3 статті 87 Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 11 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. 
Водночас, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Окрім того, частину 5 статті 22 Закону викладено у такій редакції : «5. У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу».
Додатково апеляційний суд звертає увагу на те, що статтю 87 Закону було доповнено частиною 5, відповідно до якої наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. 
Відтак, на переконання апеляційного суду, на підставі системного аналізу наведених правових норм слід погодитися із твердженням апелянтів Мінюсту та ГТ УЮ про те, що із набранням чинності з 25 вересня 2019 року Законом № 117-ІХ процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу; ліквідації державного органу зазнала значних змін та стала ідентичною.
При цьому вказана процедура вже не передбачала обов`язку суб`єкта призначення на підставі приписів КЗпП попереднього вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу.
Окрім того, законодавство не передбачало у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язку переведення працівника у державний орган, якому передаються відповідні повноваження та функції такого органу.
Додатково апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач виявляв згоду на переведення  на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), як того вимагають приписи частини 2 статті 41 Закону № 889-VIII. 
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає помилковими врахування судом першої інстанції при вирішенні спору, що розглядається, наведених у оскаржуваному рішенні висновків Верховного Суду та Верховного Суду України, оскільки такі були зроблені на підставі аналізу законодавства до набрання чинності Законом №117-ІХ. 
На підставі встановлених у ході розгляду справи фактичних обставин справи та аналізу наведених правових норм апеляційний суд дійшов висновку про некоректне зазначення у оспорюваному наказі Мінюсту від 20 грудня 2019 року № 3974/к про звільнення ОСОБА_1 пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII з огляду на фактичне проведення реорганізації державного органу Мінюсту шляхом утворення та ліквідації його територіальних органів, як юридичних осіб публічного права.
Разом із тим, оскільки процедура припинення державної служби відповідно до пунктів 1 та 11 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII є ідентичною і була Мінюстом дотримана, то апеляційний суд не вбачає підстав для висновку про можливість скасування на цій підставі оспорюваного наказу від 20 грудня 2019 року № 3974/к із поновленням позивача на роботі, оскільки такий формальний недолік вказаного рішення цього відповідача не свідчить про протиправність звільнення ОСОБА_1 з огляду на проведену на підставі Постанови № 870 ліквідацію територіальних органів Мінюсту та про наявність у позивача у зв`язку із цим права залишатися на державній службі. 
Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу про адміністративне судочинство України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що при вирішення цього публічно-правового спору суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового задоволення частини позовних вимог ОСОБА_1 . Тому рішення суду першої інстанції у цій частині слід скасувати та відмовити у задоволенні позову повністю.
На підставі вимог частин 1, 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд вважає, що підстав для стягнення на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі № 260/261/20 у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та у цій частині у задоволенні його позову відмовити повністю.
У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Постанова у повному обсязі складена 11 вересня 2020 року.