25.06.20
22-ц/812/523/20

Провадження №22-ц/812/523/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                               
25 червня 2020 року                                                       м. Миколаїв
                                                                                   Справа № 488/2619/17
Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  – Шаманської Н.О., 
суддів: Данилової О.О., Кушнірової Т.Б.
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за позовом
Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
до
ОСОБА_1 
про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку
за апеляційною скаргою 
Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Лазаревою Г.М. 6 листопада 2019 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про виселення відповідача із житлового будинку АДРЕСА_1 зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 
Позивач посилався на те, що 15 вересня 2016 року за ним зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі іпотечного застереження, що містилося у договорі іпотеки від 30 січня 2007 року, укладеного у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк». 
Після набуття права власності на іпотечне майно банк намагався отримати доступ до житла, але з`ясував, що у ньому є зареєстрованим відповідач, внаслідок чого банк, як власник, позбавлений можливості у розпорядженні своїм правом.
Позивачем на адресу відповідача надіслана письмова вимога про звільнення житла у відповідності до частини 1 статті 109 ЖК УРСР, яка останнім проігнорована. 
Посилаючись на викладене, позивач просив виселити відповідача із спірного жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення.
На позовну заяву відповідачем ОСОБА_1 надано письмовий відзив, у якому він посилався на безпідставність вимог банка з огляду на те, що: житловий будинок був придбаний ОСОБА_2 спільно з ним ще у 1996 році, та у 2007 році переданий в іпотеку банку, внаслідок чого позивачу було достеменно відомо про осіб, які проживають та користуються будинком.
Посилався на правові висновки, викладені ВС України у постановах від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15, від 2 вересня 2015 року у справі №6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-1892цс15, від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, а також висновки ВС від 28 листопада 2018 року №206/4369/17ц, від 6 березня 2018 року у справі №303/1590/15ц і від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15ц, за якими роз`яснено, що під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що банк не є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного жилого приміщення в розумінні статті 109 ЖК УРСР, та такий обов`язок покладено на державу, але це не встановлює пряму залежність виселення від надання іншого постійного жилого приміщення, з позбавленням банка права на захист своїх інтересів. 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 листопада 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не є власником жилого будинку та ніколи ним не був, а втрата права користування житловим приміщенням колишнім власником є підставою для втрати права користування цим приміщення і членами його сім`ї.
Крім цього до компетенції банка не входить надання приміщень житлового фонду на підставі статті 109 ЖК УРСР особі, яка повинна звільнити вказане житло за вимогою нового власника, яким, в свою чергу, така претензія направлена у відповідності до цієї ж норми ЖК УРСР. 
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу, відповідач, посилаючись на принцип добросовісності та принцип пропорційності втручання держави у його право на майно, зазначав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування, що викладені у апеляційної скарзі відсутні.
У судове засіданні апеляційного суду представник позивача не з`явився про день та час судового засідання був повідомлений належним чином ( т. 2 а.с. 135,140). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядав справу у відсутність представника позивача.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2007 року між дружиною відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено кредитну угоду №5МФ/2007 про надання коштів окремими частинами, шляхом видачі траншів кредиту, на загальну суму 200 000 доларів США (т.1 а.с.198-202). 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою, 30 січня 2007 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 179,56кв.м. та земельну ділянку, площею 0,0450 га, розташовану за тією ж адресою, кадастровий номер 4810136600:11:002:0006, які їй належали на праві власності з 1996 року (т.1 а.с.63-66) та були придбані у період шлюбу з ОСОБА_1 та належали їй на праві власності з 1996 року (т.1 а.с.63-66).
Згідно акту про проживання, складеному 16 березня 2020 року та затвердженого ДЄЗ «Океан», ОСОБА_1 з 1996 року проживав та проживає у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 58 т. 2).
За повідомленнями департаментів надання послуг Одеської та Миколаївської міської ради слідує, що ОСОБА_1 вибув 11 лютого 2015 року із попереднього місця мешкання у місті Одеса, та 12 лютого 2015 року зареєструвався у АДРЕСА_1 (т.1 а.с.226-228).
З інформаційний довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 68416178 вбачається, що державним реєстратором приватним нотаріусом Завалієвим А.А. Чернігівський міський нотаріальний округ, Чернігівська область, в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, 15 вересня 2016 року зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ЗАТ КБ «ПриватБанк»).
2 червня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» пред`явило до відповідача претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку.
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому, положення договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 35 іпотечного договору встановлено, що всі суперечки і розбіжності, що виникають з цього договору, підлягають розгляду у відповідності з чинним законодавством України.
За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.
Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.
За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року та 16 грудня 2015 року.
Установивши, що позивач набув право власності на спірний будинок у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити відповідача зі спірної квартири, яка придбана не за рахунок кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16.
Такий висновок узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, згідно якої, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Таким чином, посилання банку на те, що відповідач не є власником квартири, а тому його виселення можливо без надання іншого постійного житла є помилковими.
Дії відповідача щодо реєстрації у спірному будинку хоча і свідчать про наміри відповідача уникнути можливого виселення зі спірного будинку, але вони спрямовані на захист свого права, не носять протиправного характеру, та за правилами ч.2 ст. 109 ЖК України не звільняють від обов`язку надати інше житлове приміщення. 
       До того ж, доказів які б свідчили про наявність у відповідача ОСОБА_1 іншого житла, яке б належало йому на праві користування або праві власності матеріали справи не містять. 
       Крім того, доводи апелянта про те, що відповідачем вимог щодо оспорення права власності на будинок не заявлялось, не відповідають дійсності, оскільки в провадженні Корабельного районного суду м. миколаєва знаходиться цивільна справа № 488/326/18 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Завалієва А.А. про визнання протиправними та скасування рішення про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 .
       Отже, з врахування вказаних обставин , відсутності житла, яке необхідно надати при виселенні відповідачу та наявності не розглянутого спору щодо права власності Банку на спірний житловий будинок, вимоги АТ КБ «Приватбанк» є передчасними.
       Посилання відповідача на неправильне застосування норм матеріального права колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява№ 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Врахувавши, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом 
виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
       
       Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з мотивами, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову.
       Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.
       Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

                                                 п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення, а рішення Корабелього районного суду міста Миколаєва від 6 листопада 2019 року – залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 26 червня 2020 року.