ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

17 серпня 2020 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/11233/18
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.
секретар Собчук І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2020 року (головуючий у 1-й інстанції Смотрицький В.Г.),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24 грудня 2008 року не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у них народилася донька ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 24 січня 2009 року та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 22 січня 2013 року матір`ю дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
З 2015 року відповідач проживає окремо, в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча має постійний заробіток так як є приватним підприємцем, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи, перестав брати участь у їх вихованні, фактично без поважних причин самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/578/20 

У січні 2019 року у заяві про уточнення позовних вимог просила стягувати з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2027 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та 525 гривень додаткових витрат щомісяця з урахуванням індексації до досягнення дитиною повноліття, на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 2027 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та 1346,13 гривень додаткових витрат щомісяця з урахуванням індексації до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнення додаткових витрат обґрунтовує тим, що діти періодично протягом року відвідують різні платні гуртки, курси для визначення своїх життєвих пріоритетів та вмінь.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі по 2027 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2018 року і до їхнього повноліття. В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_2  в дохід держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.
Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.
Доводи скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що малолітній син ОСОБА_5 проживає разом з батьком і знаходиться на повному його утриманні, тому стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина є безпідставними.
Крім того висновок суду про те, що відповідач умисно не виконує рішення суду та не повертає малолітнього сина ОСОБА_6 є помилковим, оскільки вважає, що повернення сина матері є неможливим у зв`язку із тим, що це завдасть значної психологічної травми дитині.
Зважаючи на те, що з квітня 2019 року дитина фактично проживає з батьком та знаходиться на повному його утриманні, то вказані обставини мають істотне значення, які у відповідності до ч.2 ст.197 та ст.181 СК України дають підстави для звільнення батька від сплати аліментів. Присуджені судом аліменти стягуються на користь ОСОБА_1 , а не на утримання сина, якого вона насправді матеріально не утримує.
Просив рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.04.2020 року змінити, в позовній вимозі ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6 відмовити, здійснити розподіл судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що апеляційну скаргу не визнає, вважає її безпідставною та просить в її задоволенні відмовити.
Посилається на те, що судом першої інстанції правильно було встановлено, що посилання відповідача на те, що син проживає з ним і тому він не повинен сплачувати аліменти на утримання сина є безпідставними, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.11.2019 року, залишеного без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 06.02.2020 року, визначено місце проживання обох дітей з матір`ю, та вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_6 від батька та негайно повернути матері. Дане рішення суду не виконане, тому судом першої інстанції правильно зроблені висновки про те, що відповідач ОСОБА_2 умисно не виконує рішення суду.
Факт самоправного відібрання дитини встановлено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції з урахуванням вимог розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості виходив із доводів сторін, зібраних доказів та їх обґрунтувань. 
Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.
Судом установлено, що від фактичних шлюбних відносин у сторін народилася донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.01.2009 року, та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 22.01.2013 року, батьками якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.7,8).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статі 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини третьої статі 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з частиною першою статті 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
За вимогами частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних, чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.
Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини.
Обґрунтування апеляційної скарги зводяться до того, що апелянт не погоджується сплачувати аліменти на сина, який на даний час проживає з ним.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Частинами 1, 2 статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
До інших обставин, що мають істотне значення (у контексті приписів частини 1 статті 161 СК України), можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною; можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Згідно з частиною 1 статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 самовільно, без згоди матері змінено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6 , що підтверджено також рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.11.2019 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 06.02.2020 року.
Отже, ОСОБА_2 в порушення вимог ч.1 ст.160 СК України самостійно, без згоди матері визначив місце проживання сина за адресою свого проживання, без звернення до суду чи органу опіки та піклування.
Посилання апелянта на безпідставність стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , є необґрунтованими оскільки рішенням суду визначено місце проживання ОСОБА_4 з його матір`ю ОСОБА_1 . Законних підстав на проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 , апелянтом не надано та матеріали справи не містять.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_7 , з якою проживав малолітній син ОСОБА_4 на підставі закону, а саме частини 1 статті 160 СК України, оскільки батьками за взаємною згодою місце проживання малолітнього сина було визначено з матір`ю, залишив у себе малолітнього ОСОБА_4 , чим самочинно змінив місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ,тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про невиконання ОСОБА_2 рішення суду про повернення дитини .
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що самовільна зміна місця проживання сина без узгодження з його матір`ю ОСОБА_1 , або без наявності підстав визначених законом, не являється підставою для відмови у стягненні аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому вимоги про стягнення витрат в зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, то такі не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 серпня 2020 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк