Ухвала
Іменем України 
 
18 вересня 2020 року
м. Київ
 
провадження № 51-4440 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –        ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2020 року
 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу:
 
- 11 травня 2018 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 289 КК України, ч. 1 ст. 70 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
 
визнано винним за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 8 років.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання ОСОБА_5 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 травня 2018 року та остаточно призначено йому покарання у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат по кримінальному провадженню.
 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2020 року - без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 25 червня 2018 року, о 22:30 год., знаходячись на сходовому майданчику, в під’їзді будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин через  ревнощі, умисно наніс ОСОБА_6 по одному удару ножем в ділянки лівої та правої кисті, обличчя, а також не менше двох ударів ножем в ділянку шиї, від яких потерпілий втратив рівновагу та впав на сходах під’ їзду, а ОСОБА_5 побіг до приміщення квартири АДРЕСА_3 зазначеного будинку забрати свої речі. 
 
Забравши свої речі, ОСОБА_5 приблизно о 22:35 год., прямуючи до виходу з будинку, умисно наніс лежачому на сходах потерпілому не менше п`яти ударів ножем в ділянку лівої половини грудної клітки.
 
Виконавши усі дії, які вважав необхідним для доведення злочину до кінця, ОСОБА_5 з місця події зник. Однак, злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку із своєчасним наданням медичної допомоги ОСОБА_6 .
 
Внаслідок умисних дій ОСОБА_5 потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. 
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України і призначити мінімальний розмір покарання, визначений санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що, у ОСОБА_5 був відсутній умисел на вбивство потерпілого, тому має нести відповідальність за фактично заподіяні наслідки, тобто лише за нанесені тяжкі тілесні ушкодження. 
 
Призначаючи покарання, просить врахувати щиросердне зізнання, формально позитивні характеристики, а також думку потерпілого, який не має претензій будь-якого характеру до ОСОБА_5 , просив суворо його не карати.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Наведені вимоги закону при розгляді даного кримінального провадження судами були дотримані. Посилання у касаційній скарзі на неповноту судового розгляду не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судами нижчих інстанцій.
 
Разом із цим, щодо доводів про кваліфікацію дій засудженого, слід вказати наступне.
 
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
 
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
 
Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
 
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. 
 
При цьому якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство.
 
Суд першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів встановив, що ОСОБА_5 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин та ревнощів, умисно наніс ОСОБА_6 по одному удару ножем в ділянки лівої та правої кисті, обличчя, а також не менше двох ударів ножем в ділянку шиї, від яких потерпілий втратив рівновагу та впав на сходах під`їзду. А потім, через деякий час, проходячи повз,  умисно наніс лежачому на сходах потерпілому не менше п`яти ударів ножем в ділянку лівої половини грудної клітки. Судом, крім іншого, було взято до уваги покази потерпілого, який вказав про обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень засудженим, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , у яких відсутні будь-які протиріччя, вони є логічними, послідовними, підтверджують обставини, що підлягають доказуванню і впливають на оцінку дій ОСОБА_5 , а також експертні висновки.
 
Суди вірно врахували дані про спосіб і знаряддя злочину, те, що ОСОБА_5 наніс удари ножем - ріжучим  інструментом, а тому була велика ймовірність того, що при його застосуванні  можна заподіяти смерть потерпілому, а також локалізацію поранення – грудна клітка, де знаходяться життєво-важливі органи, та в шию з проникаючим ушкодженням хребтового каналу та ліквореєю(ушкодження мозкової оболонки). Заслуговує на увагу також велика кількість ударів ножем, та те, що після нанесення ударів   ОСОБА_5 з місця події зник, тобто не вжив заходів щодо надання потерпілому невідкладної медичної допомоги. 
 
Враховуючи зазначене, суд вірно дійшов висновку, що характер дій  ОСОБА_5 у сукупності свідчать про те, що він у даному випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя  ОСОБА_6 та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому своєчасно була надана необхідна медична допомога.
 
Отже, місцевий суд вірно встановив наявність у діях засудженого умислу на вбивство потерпілого, правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Висновки місцевого суду повністю відповідають встановленим судом обставинам справи, ґрунтуються на ретельно, всебічно досліджених та оцінених доказах у їх сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
 
Що стосується посилання захисника на необхідність перекваліфікування дій  ОСОБА_5 на ч. 1 ст. 121 КК України, то воно є необґрунтованим з огляду на вищенаведені доводи.
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 вказує також на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через суворість.
 
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання. 
 
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд врахував ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, відсутність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілого, його прохання суворо не карати ОСОБА_5 , що вчинений злочин є особливо тяжким, також суд послався на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, врахував обставину, що обтяжує покарання – рецидив злочину, дані про особу винного, який неодноразово судимий, не одружений, має   малолітнього сина , не працює, на обліку у лікаря психіатра та в наркологічному диспансері не перебуває, має позитивний результат при обстеженні на наявність гепатиту С, за місцем проживання, місцем останнього відбування покарання та в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» характеризується задовільно. 
 
Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, наявність обтяжуючої обставини, даних про особу обвинуваченого, судом належним чином вмотивовано призначення ОСОБА_5 покарання.
 
Також, суд апеляційної інстанції не прийняв доводи захисника ОСОБА_4 щодо доцільності та можливості на його думку пом`якшити міру покарання засудженому ОСОБА_5 , оскільки скаржником не наведено достатніх пом`якшуючих обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
 
Із вказаним погоджується колегія суддів та вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.

На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
 
Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам. Судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду також вимогам ст. 419 КПК України. 
 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 немає.
 
З цих підстав Суд постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                             ОСОБА_3