ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року	Львів	Справа № 308/5170/20 пров. № А/857/9152/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді –                                     Макарика В.Я.

суддів –                                                          Бруновської Н.В., Улицького В.З.

за участю секретаря судового засідання – Волошин М.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області  від  01 червня 2020 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Дергачева Н.В., м. Ужгород) у справі №  308/5170/20 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

01 червня 2020 року Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 червня 2020 року позов задоволено. Затримано громадянку Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.
Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Тому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовної заяви.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не наведено обґрунтованих підстав для висновку, що у відповідача відсутні будь-які документи, що посвідчують особу, підтверджують законність перебування на території України або дають право на виїзд за межі території України. Звертає увагу, що не має наміру перешкоджати проведенню процедури реадмісії, а навпаки хоче самостійно і якнайшвидше повернутися до країни свого походження, під час затримання та подальшої процедури її ідентифікації співпрацювати з працівниками Чопського прикордонного загону. Стверджує, що має родичів на території України, які б могли надати їй фінансову допомогу для виїзду за межі України, а також вказує, що у неї наявні документи, які на момент її затримання давали право перебувати законно на території України, зокрема посвідка на тимчасове проживання, дійсна до 04.06.2020, та закордонний паспорт громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам, дійсний до 07.11.2028, однак надати такі документи або їх копії суду першої інстанції не мала змоги, оскільки документи випадково залишила вдома. Стверджує, що в Україну потрапив легально, шляхом отримання візи. Наголошує, що у місті Києві проживають її родичі, які б могли забезпечити оплату її повернення в країну походження.
Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України  за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що 29.05.2020 року о 13 год. 05 хв. громадянка Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , була виявлена та затримана в складі групи осіб прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на ділянці відповідальності віпс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ВПС «Ужгород» в районі 218 прикордонного знаку близько 700 метрів до державного кордону України при спробі незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку. Документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні. Окрім того, у відповідача відсутній документ, що дає право на виїзд з України.
Судом також встановлено, що інформація з країни громадянської належності іноземця та документи, необхідні для ідентифікації особи, відсутні.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, намагалася незаконно перетнути державний кордон України, а також те, що у відповідача відсутні документи, що дають право на перетин державного кордону України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Кодексом адміністративного судочинства  (КАС) України.
В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 цього ж Закону нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, судом встановлено, що 29.05.2020 о 13 год. 05 хв. громадянка Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) була виявлена та затримана при спробі незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку республіку. Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у неї відсутні, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 2 ст.204-1 КУпАП. 
Також встановлено відсутність у відповідача документів, що  надають право на виїзд з України.
Отже, судом першої інстанції було встановлено та відповідачем не спростовано, що вона немає документів, які підтверджують законність її перебування на території України, передбачених п.п. 16-19 та 20 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або дають право на виїзд за межі території України.
За визначенням пункту 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.
Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.
Згідно з частиною 4  статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Частиною 1 ст. 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
У відповідності до частини 2 статті 289 КАС України заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.
Згідно частини 11 статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Згідно ч.1,4 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до  ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 75 КАС України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Колегією суддів встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 звернулася до суду з даним адміністративним позовом про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію за наслідком того, що громадянка Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) 29.05.2020 була виявлена та затримана при спробі незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку республіку. Документів, що посвідчують її особу та підтверджують законність перебування на території України, не пред`явила, внаслідок чого вчинила правопорушення, передбачене ч. 2 ст.204-1 КУпАП.
Також встановлено, що у громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 відсутні кошти для виїзду з України, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, українською мовою не володіє, на території України знаходиться нелегально, має намір будь-яким шляхом потрапити до країн Західної Європи, а отже є всі підстави вважати, що вказана громадянка за будь-якої можливості буде ухилятися від виїзду за межі України.
Колегія суддів крім того враховує, що відповідно до розпорядження Кабінету міністрів України від 14.03.2020 року №287-р «Про тимчасове обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у затриманої громадянки відсутня можливість законним шляхом залишити територію України.
З урахуванням зазначеного, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що у позивача були достатні підстави для подання до суду вказаного адміністративного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 289 КАС, позовної заяви про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію через відсутність у такої документів, що дає право на перебування на території України та  виїзд з неї, а також відсутність коштів, що не дає змоги самостійного покинення території України.
У доводах апеляційної скарги відповідач зазначає, що має родичів у м.Києві, які б могли забезпечити оплату її повернення в країну походження, однак жодних доказів про наявність таких родичів суду не надала. 
Долучені до апеляційної скарги копія посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 із зазначенням строку дії до 04.06.2020 року та закордонного паспорта, що виданий на ім`я громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам Vo Thi Suong  серії № НОМЕР_3 із зазначенням дати дійсності до 07.11.2028 не є належними доказами, оскільки не засвідчені в установленому законом порядку. Колегією суддів також не приймається до уваги довід скаржника про те, що відповідач не мала змоги надати суду першої інстанції посвідку та закордонний паспорт,  оскільки документи випадково залишила вдома, так як відповідач мала змогу заявити у суді першої інстанції клопотання про надання можливості представлення таких документів. У заяві ОСОБА_1 , що на а.с.18, зазначено про відсутність заперечень проти позову.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для затримання відповідача з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію строком, що не перевищує шість місяців, з врахуванням того, що Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про реадмісію громадян обох держав» від 03.09.2008 року було ратифіковано Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про реадмісію громадян обох держав.
В матеріалах справи також відсутні дані про те, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, зверталася до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протилежного суду не доведено).
Також, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишила країну свого національного походження у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстреміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Таким чином, колегія суддів дійшла переконання, що оскільки відповідач порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не мала документи, які посвідчують особу, та не надала суду доказів про своє законне перебування на території України чи таких, що дають право на виїзд за межі території України, існує ризик перешкоджання забезпеченню її передачі відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, то є законні підстави для затримання відповідача з метою забезпечення передачі її відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229 ч. 4, 241, 243, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

                                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області  від  01 червня 2020 року у справі №  308/5170/20  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	В. Я. Макарик 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. З. Улицький