Номер провадження: 22-ц/813/1953/20 
Номер справи місцевого суду: 520/7558/18
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 520/7558/18

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1953/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
- за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
- позивач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
     - відповідачі – 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 ,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – 1) Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, 2) Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради,

    розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Пучкової І.М. 01 серпня 2019 року,
встановив:

У червні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з вищезазначеним уточненим у липні місяці позовом, в якому остаточно просить зняти з реєстрації та виселити відповідачів з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтовує свої вимоги тим, що саме ПАТ «Укрсоцбанк» є власником вищевказаної квартири, право власності на яку позивачем набуто в безспірному, позасудовому порядку, узгодженому сторонами під час підписання договору іпотеки. Однак, у зв`язку з проживанням та реєстрацією в ній відповідачів, позивач не має змоги користуватися та розпоряджатися своїм майном (а. с. 2 – 3 зворотна сторона, 27 – 28 зворотна сторона).
У лютому 2019 року ОСОБА_1 , не визнавши вищезазначений первісний позов ПАТ «Укрсоцбанк», звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила: 1) визнати недійсним п. 6.3 Іпотечного договору від 08.04.2008 року; 2) договір іпотеки від 08.04.2008 року визнати припиненим з 01 грудня 2012 року; 2) скасувати реєстраційний запис про обтяження квартири; 4) скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень (а. с. 104 – 111).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 повернуто (а. с. 114 – 114 зворотна сторона).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2019 року залишено без розгляду позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 163).
У судове засідання суду першої інстанції учасники справи не з`явились (а. с. 99 – 100).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року вищезазначений позов ПАТ «Укрсоцбанк» в частині вимог щодо виселення відповідачів задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» набув право власності на спірну квартиру в позасудовому порядку, з дотриманням встановленого договором порядку. Малолітній ОСОБА_3 , 2009 року народження, на час укладення договору іпотеки не був зареєстрований у квартирі. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» унеможливлює вжиття дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не виселення з квартири, яка колись була предметом іпотеки. Позивачем доведені обставини, що майно належить йому на праві приватної власності. Однак, позивач не має вільної змоги користуватися квартирою, у зв`язку з проживанням та реєстрацією в ній відповідачів.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі порушують право власності позивача. Добровільно не виконали вимогу позивача про звільнення приміщення та зняття з реєстрації. Отже, існує об`єктивна необхідність усунення перешкод у користуванні позивачем його власністю, тому відповідачі підлягають виселенню (а. с. 164 – 165 зворотна сторона).
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вищевказаного позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що іпотекодавець не є позичальником за кредитним договором. На правовідносини сторін по справі розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Посилається на те, що вищевказаний позов є передчасним, з огляду на відсутність вжиття заходів позивачем щодо досудового врегулювання спору. Крім того, зазначає про безпідставність позовних вимог, оскільки вищевказане житло не було придбано відповідачем за рахунок кредитних коштів.
Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради у письмових поясненнях на апеляційну скаргу вказує на те, що департамент не сповіщався про розгляд справи, у той час як в рішенні суду вказується про те, що департамент про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Позовні вимоги банку про зняття з реєстрації були ухвалою суду залишені без розгляду. Під час здійснення своїх повноважень департамент керується Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.12.2019 року акціонерне товариство «Альфа Банк»  залучено до участі у справі в якості правонаступника публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк».
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Від адвоката Стрезєва А.І., діючого від імені ОСОБА_1 , до суду апеляційної інстанції 25.06.2020 року надійшло клопотання про відкладення, призначеного на 25.06.2020 року, розгляду справи.
Інші учасники справи про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв та клопотань не надали.
Апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.
Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами – суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. 
14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним. 
Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи, не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві про відкладення розгляду справи. Крім того відміткою на вказаній заяві про відкладення розгляду справи підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, невірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про можливість задоволення вимог вищенаведеного позову про виселення. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 109 ЖК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права, з огляду на наступне.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
20.02.2008 року ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно, підставою виникнення права власності є - договір купівлі продажу від 02.03.2004 року (а. с. 8, 76).
26.10.2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» став власником вищевказаної квартири на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та укладеного між сторонами договору іпотеки від 08.04.2008 року.
З Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №122239587 від 27.04.2018 року встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» 26.10.2017 року набуло право власності на нерухоме майно: квартиру, загальною площею - 34,7 кв. м., яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 08.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., на підставі рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень
Між сторонам виникли правовідносини щодо виселення відповідачів з вищенаведеної квартири, переданої в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 317 ЦК України і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За правилами, передбаченими статтями 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
За правилами статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Так, згідно з частиною 2 статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.
Відповідно до статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, особам яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно якого за змістом частини 2 статті 40 Закону № 898-ІV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Оцінка зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-ІV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
Згідно практики Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс-6, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-ІV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-ІV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі 520/10134/16-ц.
Суд першої інстанції всупереч вищенаведених норм права не встановив за рахунок яких коштів придбана спірна квартира, яка передана в іпотеку, а без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідачів, висновки суду першої інстанції про задоволення позову не можна вважати обґрунтованими.
Частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно з частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що датою набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно є - 20.02.2008 року, підставою виникнення якого є - договір купівлі продажу від 02.03.2004 року (а. с. 8, 76). 
Згідно іпотечного договору від 08.04.2008 року, наданого Банком на виконання ухвали апеляційного суду, зміст та розмір основного зобов`язання становить – повернення кредиту в сумі – 28 000,00 доларів США, з наступним порядком погашення : - з травня місяця дві тисячі восьмого року по квітень місяць дві тисячі восьмого року щомісячно рівними частками по 363,53 долара США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 04 квітня 2023 року, на далі за текстом «Кредит».
Таким чином вбачається, що вищенаведений договір іпотеки, який є підставою набуття права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк», укладено 08.04.2008 року (а. с. 221), тобто вже після набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно 20.02.2008 року. Банком не спростовано набуття переданої в іпотеку квартири не за рахунок кредитних коштів, наданих позичальнику у 2008 році.
Вбачаючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість задоволення вищевказаних вимог позову про виселення, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що спірне майно є таким, що було придбане за рахунок кредитних коштів.
З огляду на вищевикладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову про виселення відповідачів з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З урахуванням вищенаведеного апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пунктів 2, 3, 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, вонине відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в частині виселення відповідачів за вищевказаного обґрунтування.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, необхідно стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь  ОСОБА_1  судовий збір у сумі – 5 286грн., сплачений останньою за подання апеляційної скарги (а. с. 177). 
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 3890, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2019 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 – відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат. 

Стягнути з акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ - 23494714) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі – 5 286 (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 
Судді: С. О. Погорєлова 

О. М. Таварткіладзе