У Х В А Л А 
Іменем України
31 липня 2020 року
м. Київ
справа № 761/1691/20
провадження № 61-10250ск 20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня  2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року позивач звернулась до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів, у якому просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь збитки, що включають у себе шкоду у розмірі 200 000,00 грн., що гарантована                                         ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», 3 % річних 18015,00грн., інфляційні збитки 60 840,00грн., а всього 278 495,00грн., тобто кошти за порушення, на її думку, строків виконання грошового зобов`язання, визначених ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався положеннями п. 1 ч. 2 ст. 186 ЦПК України та зазначив, що даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладників 
фізичних осіб інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних з виплатою вкладнику відшкодування за вкладами, тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
09 липня 2020 року, засобами поштового зв`язку, до Верховного Суду подана касаційна скарга   ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня  2020 року, в якій скаржник просить скасувати ці судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд помилково відмовив у відкритті провадження та вважає що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Також, зазначає, що судом не було враховано, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на момент подання позовної заяви у даній справі вже не здійснював жодних публічно-правових управлінських функцій вкладу позивача в ПАТ «Старокиївський банк» та не надав йому адміністративних послуг, оскільки його повноваження як ліквідатора припинились.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.7 ч.1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним щодо спірних правовідносин.
Судом встановлено, що у січні 2020 року позивач звернулась із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів, у якому просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь збитки, що включають у себе шкоду у розмірі 200 000,00грн., що гарантована ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», 3 % річних 18015,00грн., інфляційні збитки 60840,00грн., а всього 278495,00грн., тобто кошти за порушення, на її думку, строків виконання грошового зобов`язання, визначених ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Оскільки вимоги, які зазначені у позовній заяві, зокрема, щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, що гарантована ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», 3% річних та інфляційнихвтрат, стосуються безпосередньо правомірності дій Фонду, а тому вимоги позивача у цій справі повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Верховний Суд погоджується з висновком суду, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є                              публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону).
Позивач визначила відповідачем саме Фонд, усі позовні вимоги вона заявила саме до Фонду, а не до банку як сторони відповідного договору.
Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі    № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц та від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18, та у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі                               № 761/11256/17, провадження  № 61-31354сво18.
З огляду на викладене оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вище нормам матеріального та процесуального права, принципам та завданням цивільного судочинства, є законною і обґрунтованою, а суд апеляційної інстанції помилково її скасував.
Доводи касаційної скарги спростовані в ухвалі апеляційного суду та надано їм правову оцінку, а тому касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Водночас за змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня  2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів  відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      В. М. Сімоненко
 
                                                                                                    С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                    Є. В. Петров