Єдиний унікальний номер 234/5550/19 
Номер провадження 22-ц/804/2647/20        

Єдиний унікальний номер 234/5550/19                                     Головуючий у 1 інстанції Бакуменко А.В.
Номер провадження 22-ц/804/2647/20                                                              Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року                                                                                                           м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                                                       Агєєва О.В.
суддів:                                                            Мальованого Ю.М., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання                Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/5550/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», оператора телекомунікації (мобільного зв`язку) Приватне акціонерне товариство «ВФ України» про захист прав споживача, з апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року (суддя першої інстанції Бакуменко А.В.), -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Краматорського міського суду донецької області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та оператора телекомунікації (мобільного зв`язку) ПрАТ «ВФ України» про захист прав споживачів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 04.05.2015 року на її ім`я в АТ ПАТ «ПриватБанк» було відкрито поточний рахунок та видана банківська карта для виплат № НОМЕР_1 та карта ключ до рахунку. Крім цього була оформлена карта з кредитним лімітом у сумі 7500 грн. 03.12.2018 року невстановлена особа, шляхом незаконних дій заволоділа її грошовими коштами з карткового рахунку № НОМЕР_1 в сумі 15350 грн. та з карти ключа до рахунку у сумі 3500 грн., а також кредитним лімітом у сумі 7500 грн. Разом було списано з карткових рахунків грошових коштів у сумі 26350 грн. Відомості про злочин були внесені слідчим Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області до ЄРДР за №12018050390004108. Досудове розслідування триває, винних осіб не знайдено, грошові кошти не повернуті. Списання грошових коштів відбулось без її відома.
Крім того вказує, що в цей період (03.12.2018 року) вона знаходилася в м.Одеса, а зняття коштів відбулось в м. Кривий Ріг. Зазначені платіжні карти та їх ПІН-коди вона третім особам не передавала, іншої інформації, яка б дала змогу ініціювати платіжні операції без її відома також нікому не надавала.
Вважає що зняття коштів відбулося з вини відповідача, тому саме відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти в сумі 26350 грн. шляхом зарахування їх на відповідні рахунки та скасувати незаконно нараховані відсотки, комісії, штрафні санкцій шляхом їх списання.
Ухвалою суду від 27 червня 2019 року, було залучено в якості співвідповідача оператора телекомунікації (мобільного зв`язку) ПрАТ «ВФ України».

17 лютого 2020 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та оператора телекомунікації (мобільного зв`язку) ПрАТ «ВФ України» про захист прав споживачів задоволено частково.
Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 24846,01 (двадцять чотири тисячі вісімсот сорок шість грн. 01 коп.), шляхом зарахування даних грошових коштів на відповідні рахунки відкриті на ім`я ОСОБА_1 .
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 1921 грн.

Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, в який вважає рішення суду першої інстанції незаконним та не обґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким що винесено в наслідок неповного з`ясування обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення. Просив закрити провадження у справі в частині вимог про зобов`язання повернути списані кошти з карти ключа до рахунку у сумі 3500 грн., а також кредитним лімітом у сумі 7500 грн.. Скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині залишити без змін.
Зазначає, що з наданих до позовної заяви доказів, а саме виписок по вказаним рахункам, вбачається, що карта ключ до рахунку № НОМЕР_2 та встановлений на неї кредитний ліміт надані позивачу за договором, укладеним з нею як приватним підприємцем, а не як фізичною особою. Таким чином, вимоги про зобов`язання повернути списані кошти з карти ключа до рахунку у сумі 3500 грн., а також кредитним лімітом у сумі 7500 грн., не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства оскільки позивач користується вказаним рахунком, як приватний підприємець, тобто фактично веде господарську діяльність.
Позивачем не було доведено, що кошти переведені без його волевиявлення, не за його власним бажання. Наявність кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину стосовно позивача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання умов та правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.
Єдиним власником карткового рахунку є ОСОБА_1 , Кошти були переведені за розпорядженням ОСОБА_1 , а отже і відповідальність за переведення коштів має нести відповідач. Зауважує, що позивач звертався до офісу мобільного оператора з метою заміни сім-карти мобільного номеру та уникнення відповідальності за користування кредитними коштами у майбутньому.

Відзиви на апеляційну скаргу відповідача ПрАТ КБ «ПриватБанк» іншими сторонами не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи в їх відсутності. Про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивач, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, і сторони проти цього не заперечують, що ОСОБА_1 в АТ ПАТ «ПриватБанк» було відкрито поточний рахунок і вона отримала банківську картку для виплат № НОМЕР_1 та карта ключ до рахунку. Крім цього була оформлена карта з кредитним лімітом у сумі 7500 грн. 
03.12.2018 року невстановлена особа, шляхом незаконних дій заволоділа її грошовими коштами з карткового рахунку № НОМЕР_1 в сумі 15350 грн. та з карти ключа до рахунку у сумі 3500 грн., а також кредитним лімітом у сумі 7500 грн. Разом було списано з карткових рахунків грошових коштів у сумі 26350 грн. 
04.12.2018 року позивачці стало відомо про несанкціоновані операції, про що вона одразу звернулась до відповідача із заявою про блокування картки, а також подано заяву про незгоду з транзакцією і просила про повернення їй коштів.
Відомості про злочин були внесені слідчим Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області до ЄРДР за №12018050390004108 від 05.12.2018 року. Досудове розслідування триває, винних осіб не знайдено, грошові кошти не повернуті.
Доказів розголошення з боку позивача номеру карткового рахунку, PIN-коду до картки та CVV-код (для платежів в Інтернеті) згідно умов Договору не надано.
З відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 28.01.2019 року на запит позивача від 10.01.2019 року вбачається, що згідно Договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку, випуск та надання платіжної картки, Банк не несе відповідальності за збитки, завдані клієнту у разі розголошення (розкриття) інформації за Розрахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV - кодів, а також у разі оголошення клієнтом Логіну та Паролю до системи WEB - банкінг та/або ПІН-коду до системи Mobile - банкінг, та отримання щомісячних виписок на адресу електронної пошти.
З роздруківки балансу рахунку на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 15.05.2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було повернуто грошові кошти в сумі 918, 00 грн., а 16.05.2019 року було повернуто на картку банком 306,00 грн та 279,99 грн., це частина грошових коштів, що були несанкціонована списані з картки ОСОБА_1 03.12.2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму 24861,01 грн., суд першої інстанції послався на правову позицію Верховного Суду України в справі 6-71цс15, Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223 банк, ч.1 ст.40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою визначено, що еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів, п.8 Розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених Постановою правління Національного банку України № 705 від 5 грудня 2014 року, відповідно якому емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням цієї операції, та прийшов до висновку, що позивач (користувач) не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя (крім певних випадків, передбачених законом).
Позивач здійснив всі визначені заходи, які передбачені в даному випадку щодо доведення своєї невинуватості у здійсненні зазначених дій, а отже, як користувач картки не може нести відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя.
Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не надав доказів, що позивач (користувач) своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд не може погодитися з висновками суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про  стягнення грошових коштів з відповідача АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно частини першої статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.
Згідно пункту 1.27 статті 1 Закону платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Відповідно до пункту 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Зміст договору укладеного з ОСОБА_1 зафіксовано в заяві на відкриття рахунку та анкеті про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (а.с.133). Факт укладення договору саме на відповідних Умовах не заперечується позивачем по справі.
Згідно з пунктом 1.1.2.1.12 Умов та Правил, які містяться на сайті відповідача https://privatbank.ua/terms, клієнт зобов`язується вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню) карток, стікера ОСОБА_2 , ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню.
Відповідно до п.1.1.5.14. Умов клієнт несе відповідальність за всі операції, що проводяться в підрозділах Банку, через пристрої самообслуговування, систему MobileBanking, систему Приват 24 з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації і аутентифікації.
Згідно до п.1.1.1.З9. Умов ідентифікацією клієнта в Приват24 є введення імені користувача і пароля. 
Тобто переказ коштів в даному випадку можливо здійснити лише за допомогою використання фінансового номеру телефону та іншої особистої інформації (даних по карті, ПІН коду, CVV-кодів, паролів входу у Приват 24 і т.д.). 
Пунктом 1.1.5.5. Умов передбачено, що Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24 або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхньою зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів.

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи (випискою по рахунку), кошти з картки позивача були зняті через мережу Інтернет і іншим шляхом але це зняття не можливе без відповідної ідентифікації - введення відповідних, лише позивачеві відомих даних. 

За змістом ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на положення вищенаведених правових норм суд не взяв до уваги, що саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення.

Таким чином суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновок суду першої інстанції, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи. Позивачем не доведено, з наданням належних та допустимих доказів того факту, що 03 грудня 2018 року списання коштів з її банківської карти відбулись без електронної ідентифікації платіжного засобу та держателя.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України в справі №6-71цс15, де йдеться посилання на п.п.6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, відповідно до яких банк, у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції і користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції – є помилковим, оскільки дане положення втратило чинність 12 листопада 2014 року, і не може бути застосовано до спірних правовідносин.

Саме з цього виходив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалюючи 10 липня 2019 року рішення по аналогічній справі №522/22780/15-ц (провадження №61-23040св18).

При цьому також слід зазначити, що наявність кримінального провадження не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно позивача до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі частини третьої статті 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», згідно якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З матеріалів справи вбачається, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір в розмірі 2881,50 грн.
Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, скасовано  рішення суду першої інстанції і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, то відповідачу АТ КБ «ПриватБанк» слід компенсувати судові витрати в розмірі 2881,50грн. за рахунок держави.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року по цивільній справі № 234/5550/19 – скасувати. Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», оператора телекомунікації (мобільного зв`язку) Приватне акціонерне товариство «ВФ України» про захист прав споживача відмовити.
Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001, м. Київ, вулиця Грушевського, 1Д) за рахунок держави витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) гривня 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                             О.В. Агєєв