ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 липня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/3654/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”
на рішення Господарського суду Одеської області від 07 квітня 2020 року (Бездоля Ю.С.)
у справі №916/3654/19
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, код ЄДРПОУ 20077720)
до відповідача Державного підприємства “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” (65059, м. Одеса, вул. Краснова, буд. 2А, код ЄДРПОУ 08680572)
про стягнення 206576,90 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” про стягнення 206576,90 грн., з яких: 181316,22 грн. пені, 14343,60 грн. 3% річних та 10917,08 грн. інфляційних втрат.
Підставою звернення до суду з даним позовом позивач зазначив неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №3103/16-ТЕ-23 від 21.12.2015.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 07 квітня 2020 року (Бездоля Ю.С.) у справі №916/3654/19 у задоволенні позову Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” відмовлено повністю.
Приймаючи рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму основного боргу за поставлений позивачем природний газ, який було погашено споживачем на момент набрання чинності 30.11.2016 Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». 
При цьому, господарський суд зазначив, що після набрання чинності 30.11.2016 Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» дійсно залишилась заборгованість відповідача у розмірі 0,01 грн., яка була погашена 08.12.2017, однак, господарський суд  виходить із закріпленого п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України принципу справедливості, добросовісності та розумності. 
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки для застосування положень даного закону необхідна наявність кількох умов, зокрема, відносини повинні бути між постачальником  природного газу та підприємством, яке здійснює виробництво теплової або електричної енергії, централізоване водопостачання та водовідведення населенню, використовуючи природний газ, а сума основного боргу має бути сплачена підприємством постачальнику до набрання чинності вказаним законом.
Законом передбачено чітке коло осіб, що мають право на списання заборгованості та нарахувань, певний порядок списання заборгованості.
Скаржник зазначає, що для участі у процедурі списання підприємства та організації мають бути включені до реєстру, однак матеріали справи не містять доказів включення ДП “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, тому і застосування ч.3 ст.7 Закону є неправомірним.
Крім того, скаржник зазначає, що станом на дату набрання чинності Закону (30.11.2016) відповідачем частково погашена заборгованість, а остаточно сума заборгованості за природний газ погашена тільки 08.12.2017 року.
Таким чином, на думку апелянта, в даному випадку не підлягає застосуванню норми Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки заборгованість погашена після набрання чинності закону.
Вищенаведене, за доводами апелянта, є підставою для скасування рішення, в якому неправильно застосовані норми матеріального права.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Одеської області від 07 квітня 2020 року у справі №916/3654/19. 
Встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань.
Ухвалено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Одеської області від 07 квітня 2020 року у справі №916/3654/19 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Відзив на апеляційну скаргу, будь-які клопотання, додаткові пояснення, заперечення до суду не надходили. Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи.
Оскільки відповідач не скористався своїм процесуальним правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, хоча повідомлений належним чином про апеляційне провадження з  27.05.20, що вбачається з поштового повідомлення, яке надійшло до суду 29.05.2020, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розгляду справи за наявними матеріалами справи.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.12.2015 між Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (постачальник) та Державним підприємством “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” (споживач) укладено договір №3103/16-ТЕ-23 постачання природного газу, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
Згідно з п.п. 1.2, 1.3 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. За цим договором постачається газ власного видобутку (видобутий на території України), а у разі його нестачі імпортований газ (за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України). 
У відповідності до п.2.1 договору постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 1250 тис.куб.метрів, у тому числі по місяцях (тис.куб.м): у січні 2016 року - 500; у лютому 2016 року - 450; у березні 2016 року - 300; І квартал 2016 року - 1250.
За п.2.1.1 договору обсяги природного газу, що планується передати за цим договором (плановий обсяг) повністю забезпечують споживача природним газом для потреб, викладених у п.1.2 цього договору.
За умовами п.3.1 договору постачальник передає споживачу газ у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему. Право власності на газ переходить від постачальника до споживача в пунктах приймання- передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.
У відповідності до п.3.4 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.
У відповідності до п.4.1 договору кількість природного газу, яка постачається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу.
Відповідно до п.5.1 договору регульована ціна (без урахування тарифів на послуга з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) на природний газ, який постачається за цим договором, в період з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758.
У відповідності до п.5.2 договору ціна за 1000 куб.м. газу за цим договором в період з 01.03.2016 по 31.03.2016 (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1770,74 грн., крім того: збір у вигляді цільової надбавки до ціни на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою 20% . До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1806,15 грн., крім того ПДВ 20% - 364,23 грн., всього з ПДВ – 2167,38 грн. 
Пунктом 5.4 договору передбачено, що загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.
Згідно з п.6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
Відповідно до п.6.4 договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості, незалежно від призначення платежу визначеного споживачем: у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; у третю чергу погашається основна сума заборгованості.
Згідно з п.7.2 договору споживач зобов`язаний, зокрема, своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому цим договором.
У відповідності до п.п. 8.1, 8.2 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання споживачем умов пункту 6.1 цього договору постачальник має право не здійснювати поставку газу споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Розділом 10 договору передбачено, що у випадку виникнення спорів або розбіжностей сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій. У разі недосягнення сторонами згоди, спори (розбіжності) вирішуються у судовому порядку. Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю 5 років.
За умовами розділу 12 договору останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації природного газу з 01.01.2016 до 31.03.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
До вказаного договору №3103/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 між сторонами укладались додаткові угоди  №1 від 31.12.2015, №2 від 29.01.2016, №3 від 31.03.2016.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, 29.02.2016, 31.03.2016, 30.04.2016, складених, підписаних та скріплених печатками уповноваженими представниками постачальника та споживача, відповідно до договору №3101/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 постачальником передано споживачу імпортований природний газ за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Повну вартість поставленого та отриманого газу було сплачено відповідачем в повному обсязі, що підтверджується довідкою за період з 01.01.2016 по 31.07.2018 та випискою по операціям з 01.01.2016 по 31.07.2018.
Звертаючись до суду, позивач зазначав про несвоєчасне погашення заборгованості відповідачем, внаслідок чого позивачем нараховано на сплачений з простроченням платежів основний борг суми пені, інфляційних втрат та 3% річних.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, за зобов`язаннями січня 2016 року відповідач здійснив остаточну оплату 26.04.2016, за зобов`язаннями лютого 2016 року - 25.07.2016, за зобов`язаннями березня 2016 року - 29.09.2016, за зобов`язаннями квітня 2016 року на суму 86601,93 грн. - 30.09.2016 та 0,01 грн. - 08.12.2017.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Як встановлено ст. 655, ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.
Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов`язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
За змістом ст. ст. 549, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст. ст. 216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати 3% річних, інфляційних втрат та пені.
Разом з  тим, частиною 3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» регламентовано, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
З огляду на доводи апелянта щодо безпідставності застосування до спірних відносин приписів даного закону, оскільки відповідач ДП “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, судова колегія вважає за необхідне дослідити питання, за яких обставин боржник звільняється від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання у сфері теплопостачання, зокрема щодо нарахування неустойки.
Так, як зазначено вище, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Згідно зі статтею 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Частиною першою статті 3 зазначеного Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Частиною третьою статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Отже, частина третя статті 7 названого Закону є нормою прямої дії, якою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання шляхом ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, процентів річних на початкову заборгованість або списання таких нарахувань.
При цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону не залежить від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом. 
Зокрема, виконання зазначеної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Відповідна правова позиція викладена в постановах КГС ВС від 20.12.2018 у справі №904/1619/18, від 10.09.2019 у справі № 905/179/19, від 18.09.2019 у справі № 920/66/19.
Матеріали справи містять копії ліцензії ДП “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” №АВ472144 на виробництво теплової енергії, постачання теплової енергії, яка діяла з 27.09.2010 до 27.09.2015 року, ліцензії ДП “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” від 30.08.2016 року №611/А-2016  на виробництво та постачання теплової енергії; договори закупівлі послуг з постачання пари та гарячої води за державні кошти, укладені між ДП “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” та виправними установами, в яких відповідач надає установам послуги з постачання пари та гарячої води.
Крім того, зі Статуту ДП “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” вбачається, що одним із видів діяльності підприємства є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (код КВЕД 35.30).
Таким чином, наведені докази свідчать про те, що ДП “Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14)” є підприємством, яке здійснює виробництво теплової енергії, централізоване водопостачання та водовідведення населенню, використовуючи природний газ, отже, відповідні доводи апелянта судовою колегією відхиляються.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про правомірність застосування судом першої інстанції приписів Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до спірних правовідносин.
Крім того, з розрахунку позивача вбачається, що відповідачем було здійснено оплату за зобов`язаннями січня 2016 року – з 21.01.2016 по 26.04.2016 року;
за зобов`язаннями лютого 2016 року – з 26.04.2016 по 25.07.2016, 
за зобов`язаннями березня 2016 року – з 25.07.2016 по 29.09.2016, 
за зобов`язаннями квітня 2016 року на суму 86601,94 грн. – 29.09.16 сплачено 46801,93, 30.09.2016 – 39800,00 грн. та 0,01 грн. - 08.12.2017.
Отже, відповідачем сплачено до 30.09.2016 року 86601,93 грн., та несплаченими залишились 0,01 грн.
При цьому, пеню та 3% річних на вказану заборгованість позивачем не нараховано.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що суму основного боргу за поставлений позивачем природний газ було погашено споживачем на момент набрання чинності 30.11.2016 Законом України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, за винятком 0,01 грн.
Після набрання чинності 30.11.2016 Законом України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії” дійсно залишилась заборгованість відповідача у розмірі 0,01 грн., яка була погашена 08.12.2017. 
Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Колегія суддів вважає, що наявність заборгованості 0,01 грн. після набрання чинності Законом не дає підстави для його застосування, оскільки заборгованість є незначною, та на неї не було нараховано ні пені, ні 3% річних, до того ж, вважає за необхідне застосувати принцип справедливості, добросовісності та розумності. 
В аспекті зазначеного слід звернутися до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, з урахуванням вимог Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”.
Будь-яких порушень процесуальних норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, або неправильного застосування норм матеріального права при розгляді апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції виявлено не було, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення – залишенню без змін.
За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 07 квітня 2020 року у справі №916/3654/19  підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України”    залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 07 квітня 2020 року у справі №916/3654/19 залишити без змін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      А.І. Ярош

Судді                                                                                          Г.І. Діброва

                                                                                                    Н.М. Принцевська