ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1040/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №706/1039/18 Категорія: на ухвалу 	Олійник М. Ф. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 червня 2020 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів: 

Гончар Н.І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.   
секретар: Торопенко Н.М.
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ;
заінтересовані особи – ОСОБА_2 , Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса; 
особа, що подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 - адвокат Рєутов Борис Олександрович; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Рєутова Бориса Олександровича на ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: малолітній ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_3 ; Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, 

в с т а н о в и л а :

В липні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
В обґрунтування своєї заяви посилалася на те, що відповідно до посвідчення на житлове приміщення № 40 від 03 серпня 1989 року, виданого СПО ім. Дзержинського завод «Стальканат» (на даний час - ПАТ ПО «Стальканат - Силур»), на якому вона працювала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , їм було надано право на зайняття житлового приміщення житловою площею 30 кв.м в сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , зі складом родини: її чоловік, вона, та двоє їх синів,- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 
11 січня 1996 року шлюб між нею та її чоловіком ОСОБА_2 було розірвано, але вони продовжували проживати разом однією родиною.
В 2010 році відповідно до свідоцтва про право власності на житло їх квартира була приватизована і стала належати на правах приватної спільної часткової власності в рівних частках її чоловіку, їй та їхнім двом синам.
У зв`язку з сімейними обставинами 06 жовтня 2010 року вона змушена була виписатися за своїм місцем проживання в м. Одесі та зареєструватися за місцем свого народження по АДРЕСА_2 , але продовжувала проживати однією родиною в м. Одесі.
ІНФОРМАЦІЯ_3 її колишній чоловік ОСОБА_2 помер. Після його смерті вони втрьох, вона та обидва сини, продовжували проживати разом у зазначеній вище квартирі.
Починаючи з 2014 – 2015 років її син ОСОБА_6 почав себе погано відчувати. Враховуючи стан здоров`я ОСОБА_6 , виконуючи його бажання та рекомендації лікарів про необхідність проживання на свіжому повітрі, ОСОБА_1 з ОСОБА_6 на час його лікування переїхала жити на її батьківщину в селище Верхнячку Христинівського району. Таким чином, починаючи з середини 2015 року вона з сином постійно проживала в селищі Верхнячці Христинівського району, де останній проходив курс лікування в Христинівській ЦРЛ. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер син ОСОБА_5 . 
Після поховання сина ОСОБА_1 повернулась в м. Одесу і 20 січня 2018 року звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_5 12 червня 2018 року нотаріальною конторою їй було надано інформаційний лист № 4857/07-14, яким відмовлено в прийнятті спадщини з підстав пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини, а доказів про те, що на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом із спадкодавцем немає. Крім того, державним нотаріусом вказано, що вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а померлий ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
У зв`язку з чим, просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини 12 лютого 2017 року.
Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі частини 6 статті 294 ЦПК України.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та  просив суд ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення яким заяву задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що залишаючи без розгляду заяву про встановлення факту подану в порядку окремого провадження, суд дійшов помилкового висновку про те, що існує спір про право заявника на спадкування і це право оспорюється іншою особою.
Суд обґрунтовуючи свій висновок, не зважаючи на абсолютні докази, повністю спирався лише на текст клопотання ОСОБА_3 .
Заявниці законом, як матері свого померлого сина надано право на спадкування і підстав для оспорення цього права з його реалізації не надано.
ОСОБА_1 реалізовує своє законне право на спадкування шляхом встановлення юридичного факту постійного проживання з спадкодавцем і ніхто цього права безпідставно скасувати або оспорити не може, а тому посилання суду на існування спору про право є хибним та незаконним.
09 червня 2020 року представник ОСОБА_3 надіслав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апелянт у своїй апеляційній скарзі фактично сам доводить існування спору стосовно спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , що вирішення даної справи може вплинути на спадкові права й обов`язки малолітнього сина спадкодавця. 
Предметом спору є саме ті 3/8 часток спадщини, які малолітній ОСОБА_2 успадкував після смерті батька, а його мати ні.
Висновки суду першої інстанції повністю відповідають частині 6 статті 294 ЦПК України, оскільки судом було вірно встановлено існування спору про право.
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на все його майно.
20 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_5 12 червня 2018 року нотаріальною конторою їй було надано інформаційний лист № 4857/07-14, яким відмовлено в прийнятті спадщини з підстав пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини, а доказів про те, що на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом із спадкодавцем немає. Крім того, державним нотаріусом вказано, що вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Звертаючись до суду з заявою, ОСОБА_1 зазначила, що встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем заявнику необхідно для реалізації спадкових прав, що залишилися після смерті спадкодавця ОСОБА_5 .
Відповідно до частини 7 статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже метою фізичної особи звернення до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, є виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав.
Відповідно до абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право (Постанова Верховного Суду № 61-18462ск18 від 15 листопада 2018 року, Постанова Верховного Суду № 61-34884св18 від 14 листопада 2018 року).
Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Тобто, факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення та породжувати юридичні наслідки.
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
Тобто, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
В даному випадку, заявник фактично просить встановити факт, який буде доказом та надаватиме йому право на спадкування частини майна, що належала померлому сину, проте при розгляді судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, докази не фіксуються, і не встановлюється їх доказове значення поза спором про право, що такими доказами підтверджується чи оспорюється. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення – без змін. 
Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі про те, що у справі відсутній спір про право, оскільки заявниці законом, як матері свого померлого сина надано право на спадкування і підстав для оспорення цього права з його реалізації не надано, є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції так як ґрунтується лише на припущеннях.
Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Рєутова Бориса Олександровича -  залишити без задоволення. 
Ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: малолітній ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_3 ; Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини- залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах викладених в статті 389 ЦПК України з урахуванням положень п.3. Розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді                                  Н.І. Гончар 

Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков

         Повний текст постанови виготовлений 25 червня 2020 року.