Справа № 345/865/20 
Провадження № 22-ц/4808/1018/20 
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О.,
       секретаря                 Мельник О.В.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Калуського міськрайонного суду від 16 червня 2020 року, вскладі судді Сухарник І.І., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку, та звільнення приміщення від особистих речей,
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося в суд із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку, та звільнення приміщення від особистих речей.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачем згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» було оформлено та зареєстровано право власності на двохкімнатну квартиру, загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Підставою для реєстрації права власності на квартиру є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 15.10.2007 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.07.2019 р. № 172911419 за позивачем зареєстрована вказана квартира і банк став її законним власником. У даній квартирі, згідно виписки з домової книги від 28.01.2020 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з яких неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані після укладення договору іпотеки. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення і намагався врегулювати питання в досудовому порядку, однак останні без належних правових підстав надалі продовжують користуватися квартирою та відмовляються добровільно її звільнити. Згідно норм чинного законодавства, право власності є непорушним. Таким чином, подальше проживання відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, належним чином користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються його законні права та інтереси. З наведених підстав АТ «Альфа-Банк» просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування двохкімнатною квартирою, загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , зняти з реєстраційного обліку відповідачів та зобов`язати їх звільнити вищевказану квартиру від особистих речей.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 16 червня 2020 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.
Не погоджуючись з рішення суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу. Зазначає, що предметом позову було не виселення відповідачів, а усунення перешкод власнику в користуванні майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим майном. Вважає, що позивач звернувся до суду з позовом як власник майна, а не Іпотекодержатель, оскільки іпотека в силу положень ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» на час звернення до суду вже була припиненою у зв`язку із зверненням стягнення на неї, а тому до даних відносин не підлягають застосуванню положення ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР. Відповідачами по справі є попередні власники квартири та члени його сім`ї, які після переходу права власності залишилися в квартирі зареєстрованими.
За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст. 156 ЖК УРСР вбачається, що особистий сервітут на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні. Отже, умова проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власникові приміщенні є єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом.
Зазначає, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства, створює перешкоди у реалізації власнику майна - позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це зняття з реєстраційного обліку відповідачів в будинку шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстраційного обліку, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів, можливо виключно в судовому порядку.
Вважає, що у випадку набуття права власності на нерухомість, у передбачений законом спосіб, новий власник вправі вимагати від осіб, які проживають та користуються таким майном, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном в тому числі шляхом звернення з позовом до суду.
Судом першої інстанції при постановленні рішення не враховано висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі №357/7940/16-ц.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву АТ «Альфа-Банк» задовольнити в повному обсязі.
Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідачі не погоджуються із твердженням апелянта щодо трактування предмета позову. Враховуючи вимоги позову та копію листа АТ «Альфа-Банк» на адресу відповідачів вих. №1584 від 18.02.2020 року «Вимога про добровільне виселення», представники позивача мають за мету саме виселення відповідачів з вказаної квартири. Тому судом першої інстанції було правильно застосовані норми ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.
Зазначають, що квартира АДРЕСА_2 є єдиним житлом, де відповідачі з своєю сім`єю (двома неповнолітніми внуками) можуть проживати, іншого житла у них немає. Спірна квартира, яка належала відповідачам та незаконно переоформлена на нового власника АТ «Альфа-Банк», набута відповідачами у власність не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення, а шляхом її приватизації.
Помилковим є твердження апелянта про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 321, 391 ЦК України. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного суду у постановах від 31.10.2018 року та від 05.06.2019 року.
Просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «Альфа-Банк» Матвійчук М.З. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_6 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи, просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Калуської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не куплена за кредитні кошти, а отже виселення відповідачів не можливе без надання їм іншого житла.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 15.10.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, предметом якого є двохкімнатна квартира, загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (п. 3.1. Договору) (а.с. 5).
Даною іпотекою забезпечено повернення боржником ОСОБА_7 кредиту в розмірі 177000,00 дол. США для купівлі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 за Основним кредитним договором № 800002191 від 15.10.2007 року (п. 1.3, п. 2.1 Договору) (а.с. 5).
Також, 15.10.2007 року між позичальником ОСОБА_7 та кредитором ЗАТ «Альфа-Банк» укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_7 передав банку в іпотеку земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 26255886801:11:151:0101, яка стала власністю ОСОБА_7 (а.с. 50-55).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.07.2019 року № 172911419 за АТ «Альфа-Банк» зареєстрована вказана квартира і банк став її власником на підставі статті 6 Іпотечного договору від 15.10.2007 року (а.с. 7, 10).
Згідно виписки з домової книги від 28.01.2020 року у спірній квартирі, зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 9).
АТ «Альфа-Банк» 18.02.2020 року надіслав вимогу відповідачам про добровільне виселення (а.с. 11, 12, 13, 14).
Також, судом встановлено, що квартира   АДРЕСА_4 є єдиним житлом відповідачів   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , де вони проживають зі своєю сім`єю, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.03.2020 року та відповідними довідками (а.с. 46, 56-57, 58, 59, 60, 61).
Спірна квартира набута відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_8 у власність шляхом її приватизації (а.с. 47, 48, 49).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.
Частиною першою вказаної статті передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
 Згідно з частиною 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною 3 ст. 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення   статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підстав статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.
Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
У справі, що розглядається, АТ «Альфа-Банк», який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.
При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк» був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які з 12.01.1996 року та з 27.11.2001 року зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, а також неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають з матір`ю. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири АДРЕСА_4 обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.
Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга  статті 109 ЖК    УРСР, на час реалізації прав іпотекодержателя, містить заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.
Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня  2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня  2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд першої інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР.
Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом висновків щодо застосування положень статті 321, 391 ЦК України та висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2017 року у справі № 357/7940/16-ц є необґрунтованими, оскільки процедура набуття права власності на спірну квартиру відбулася шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а не іншим способом, а за обставинами справи, що переглядалась Верховним судом йшла мова про втрату права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї, який набув права користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом і такий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, тому фактичні обставини, які встановлені під час розгляду даної справи є відмінними від фактичних обставин, які встановлені у справі, на яку посилається апелянт. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384, 390 ЦПК України,  суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 16 червня 2020 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
О.О. Томин