УХВАЛА

01 липня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/6175/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

За участю секретаря судового засідання Шпорта О.В.

розглянувши касаційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 (суддя Шкурдова Л.М.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 (головуючий суддя: Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю.)

за позовом Державної організації (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб"
до Національного банку України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача  - Державна казначейська служба України 
про стягнення 277 195 198,41 грн.

За участю представників:
позивача - Жегулін Ю.М. - адвокат
відповідача - Григорчук В.І., Найда Т.І. - представники
третьої особи - не з`явився

ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року Державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Національного банку України   277 195 198,41 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до постанови Правління Національного банку України № 357 від 23.08.2012, з 28.08.2012 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Базис". 

За результатом прийняття вказаної постанови ліквідатором Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Базис" розпочато процедуру ліквідації банку, визначено перелік вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, визначено розмір відшкодування 284 553 430,37 грн, з урахуванням уточнення переліку вкладників банку. 

На підставі отриманого від ліквідатора ПАТ "АКБ "Базис" переліку вкладників Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок виплат відшкодувань вкладникам ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Базис" та здійснено виплати через банки-агенти коштів в розмірі 277 948 981,51 грн. 

Протягом ліквідаційної процедури ПАТ "АКБ "Базис" вимоги Фонду гарантування, як кредитора Банку, були задоволені частково на суму 753 783,10 грн. та незадоволені кредиторські вимоги Фонду до ПАТ "АКБ "Базис" в частині виплат вкладникам банку за рахунок коштів Фонду склали 277 195 198, 41 грн. 

Підставою для початку ліквідаційної процедури та виплати грошових коштів вкладників банку була постанова Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012 про ліквідацію публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Базис", яка скасована та визнана протиправною в судовому порядку. В зв`язку із скасуванням вказаної постанови Фонд позбавився можливості повернення сплачених вкладникам банку коштів в порядку черговості, визначеної п. 3 ч. 1 ст. 96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній на день початку процедури ліквідації Банку). За таких підстав, позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано збитки в розмірі 277 195 198, 41 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, вказуючи, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб при виплаті коштів вкладникам банків-учасників виконує завдання, покладене на нього Законом України "Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, здійснює відшкодування коштів вкладникам банків-учасників за рахунок коштів, акумульованих у процесі діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності, а не власником таких коштів, серед джерел формування коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутнє джерело формування коштів за рахунок стягнення майнової шкоди у вигляді збитків. Відповідач зазначає, що у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутнє порушене право, оскільки відшкодування коштів вкладникам банків-учасників Фонду є його обов`язком відповідно до законодавства України. 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020,  позов задоволено.

22.04.2020 (згідно з відміткою на конверті) Національним банком України  безпосередньо до Касаційного господарського суду подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 у справі                              № 910/6175/19.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу касаційної скарги між суддями від 27.04.2020 у справі № 910/6175/19 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

Ухвалою Верховного Суду від 18.05.2020 заяву Національного банку України про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено Національному банку України строк для подання касаційної скарги на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 у справі №910/6175/19, відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та призначено її до розгляду на 01.07.2020, визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до 01.06.2020. 

Одночасно вказаною ухвалою зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 у справі № 910/6175/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020,  до закінчення його перегляду в касаційному порядку.  

У судове засідання 01.07.2020 з`явилися представники позивача та      відповідача. Представники відповідача підтримали касаційну скаргу. Представник позивача виклав заперечення проти касаційної скарги та просив відмовити в її задоволенні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча вказаний учасник  справи про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 повністю і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована, тим, що судом апеляційної інстанцій не було враховано висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 справі № 905/1328/17 щодо застосування норм і права, зокрема, статей 2, 33 Закону України "Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб".
 
Крім того, скаржник зазначив, що відсутній правовий висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме норм статті 8 Закону України "Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статті 4 Закону України "Про Національний банк України", статті 56 Закону України "Про банківську діяльність", а також статей 22, 1166, 1173 Цивільного кодексу України.   

У відзиві на касаційну скаргу позивач  просить судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечень на неї суд касаційної інстанції доходить наступних висновків.
Скаржник в касаційній скарзі посилається на те, що суди в оскаржуваних рішеннях одночасно застосували до спірних правовідносин статті 1166 та 1173 Цивільного кодексу України, не врахувавши при цьому, що їх положеннями передбачено різний обсяг встановлення обставин справи.
Крім того, вважає, що не були взяті до уваги посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.11.2019 у справі №826/3115/17.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду зазначила, що вважає необґрунтованим посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.11.2019 у справі №826/3115/17, та його доводи про те, що Фонд та НБУ є органами державної влади, що виключає будь який спір між ними, зокрема, з наступних підстав.
У пункті 35 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі                                      № 826/3115/17, суд касаційної інстанції вказав, що за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. При цьому, сторонами у цій справі були Міністерство екології та природних ресурсів України та Державна регуляторна служба України, які, як було встановлено п.п. 40 та 43 постанови, були центральними органами виконавчої влади (тобто, органи державної влади).
Разом з цим, судова колегія звернула увагу, що у даній справі №910/6175/19, сторони (ФГВФО та НБУ) не є органами державної влади у розумінні постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №826/3115/17.
Закріплений законодавством статус НБУ так само не відносить його до органів державної влади.
Посилаючись на висновки Вищого господарського суду України, викладені в постановах від 22.06.2015 у справі № 922/124/15, від 15.11.2016 у справі                         № 910/11738/16 та від 31.08.2016 у справі № 910/29171/15, суд апеляційної інстанції зазначив, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні статті 1173 Цивільного кодексу України (відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування).
Разом з тим, колегія суддів касаційного суду у даній справі, що переглядається. відмічає наступне.
У постанові від 02.10.2019 у справі №826/9802/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади. Особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності можуть вимагати компенсації відповідно до ст.1173 Цивільного кодексу України, проте такий спір не може бути вирішено в рамках адміністративного судочинства.
Крім того, положення про можливість застосування статті 1173 Цивільного кодексу України у справах за позовами до Національного банку України про відшкодування шкоди містяться і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.05.2019 у справі №757/72592/17, від 28.01.2020 у справі №369/11928/17, від 15.04.2020 у справі №757/27124/19-ц.
Колегія судів касаційного суду у даній справі, що переглядається, вважає за необхідне відступити від вказаних правових висновків виходячи з такого.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі ст.1173 вказаного кодексу, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Аналіз вказаних норм свідчить про обґрунтованість доводів касаційної скарги щодо неможливості одночасного застосування статті 1166 та статі 1173 Цивільного кодексу України, оскільки їх положеннями передбачено різний обсяг встановлення обставин справи.
Так, на відміну від загальних підстав відшкодування шкоди, визначених наведеною ст.1166 ЦК України, і яка передбачає обов`язкове з`ясування вини особи, яка завдала шкоду, стаття 1173 регулює відшкодування шкоди, завданої саме  органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, і передбачає відшкодування такої шкоди незалежно від вини цих органів.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що Національний банк України не є суб`єктом відповідальності по статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки не є органом державної влади, з наступних підстав.
Згідно науки теорії держави і права, державний орган - це структурно виокремлений, внутрішньо організований колектив державних службовців, які посідають визначені законодавством посади, наділені відповідною компетенцією для виконання певних владно-управлінських функцій і завдань держави (Підручник "Загальна теорія держави і права" за редакцією доктора юридичних наук, професора, академіка АПрН України М.В. Цвіка, доктора юридичних наук, професора, академіка АПрН України О.В. Петришина (Харків: "Право", 2011)). 
Відповідно до п.п.1, 12 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України:
"У цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
1) бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду;
12) бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими."
Зазначене свідчить, що однією з ознак органу державної влади є зокрема і те, що він саме повністю утримується за рахунок державного бюджету.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" (далі Закон), Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, тобто, наведене визначення не є тотожнім поняттю "орган державної влади".

Частина 1 ст. 4 зазначеного Закону регламентує, що Національний банк є економічно самостійним органом, який здійснює видатки за рахунок власних доходів у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат, а у визначених цим Законом випадках - також за рахунок Державного бюджету України.

Тобто, здійснення видатків НБУ саме за рахунок Державного бюджету України фактично носить характер окремих законодавчо встановлених виключень з загально правила економічної самостійності та здійснення видатків з власних доходів (фактично лише у разі недостатності коштів загальних резервів перевищення витрат Національного банку над його доходами компенсується за рахунок коштів Державного бюджету України наступного за звітним року - ч.5 ст.5 Закону). 

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк не відповідає за зобов`язаннями органів державної влади, а органи державної влади не відповідають за зобов`язаннями Національного банку.

Отже, даною нормою Національний банк взагалі прямо протиставляється органам державної влади та по суті відокремлюється від них.

Згідно зі ст. 64 Закону України "Про Національний банк України" та п.9 ч.3 ст.3 Закону України "Про державну службу", службовці та працівники НБУ не є державними службовцями.

Відповідно до п.3.1. рішення Конституційного Суду України від 26.02.2009 за                  № 6-рп/2009, Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (стаття 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (статті 6, 7, 24, 25, 53 Закону України "Про Національний банк України" від 20 травня 1999 року № 679-XIV (далі - Закон), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (статті 4, 29, 31, 42 Закону). З метою забезпечення самостійності у проведенні єдиної грошово-кредитної політики Закон не допускає втручання органів законодавчої та виконавчої влади або їх посадових осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку України інакше, як в межах, визначених Законом (стаття 53).

Вищенаведені норми свідчать, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто, не є суб`єктом відповідальності по статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки не є органом державної влади.
Відповідно до частини 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає правові підстави та вважає за необхідне передати справу №910/6175/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 300, 301, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України,  Верховний Суд -

УХВАЛИВ:

Справу №910/6175/19 разом із касаційною скаргою Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 у даній справі передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             І. Кушнір

Судді                                                                                                          Є.Краснов 

                                                                                                                  Г. Мачульський