ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1162/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/1087/20 Категорія: 305010000 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря Чуйко А.В.        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення збитків, -
       
в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що їй ОСОБА_1 на підставі договору дарування частки житлового будинку від 29 серпня 2017 року належить 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .
Зазначена 1/6 частина цього житлового будинку утворює окрему ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку належним чином зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 339671108 (запис внесено 29.08.2017 року), згідно якого їй позивачу, на праві особистої власності належить 1/6 спільної часткової власності АДРЕСА_1 . Інша 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 , відповідачу за позовом. Належна йому 1/6 частина цього ж будинку також утворює окрему ізольовану квартиру за АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , належною позивачу.
Проте, позивач не може в повній мірі користуватися своєю власністю (квартирою) за призначенням, позаяк відповідач постійно руйнує цегляні перестінки, які розмежовують їх квартири, що не дозволяє їй там проживати. 03 жовтня 2017 року відповідачем було закладено камінням вхідні двері до її квартири, а замки були з вхідної частини розібрані, що унеможливлює відкриття замків із зовнішньої сторони та стало перешкодою в її доступі до її квартири.
Потрапивши до квартири позивач виявила, що в коридорі квартири по ходу з правої сторони, в двох місцях проламані наскрізь цегляні стіни, вибито отвір до квартири відповідача розміром приблизно 1х2 метри. В кімнаті 6-4 проламана наскрізь цегляна стіна та вибито отвір розміром 1х2 метри. Посередині кімнати 6-4 розпочато мурування стіни цеглою висотою більше 1-го метра. В цих кімнатах пошкоджені в деяких місцях стіни.
Згідно Висновку 08-02-2018/1, наданого фахівцями ПП «Домірент», вартість відновлювальних робіт належної йому квартири АДРЕСА_4 складає 320 400 грн.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 320 400 грн заподіяних збитків. 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновок 08-02-2018/1 ПП «Домірент» по визначенню вартості ремонтних робіт не може бути визнаний належним та допустимим доказом, оскільки в ньому не міститься відомостей, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, що передбачено ч. 5 ст. 106 ЦПК України.
Отже, судом першої інстанції відмовлено ОСОБА_1 за недоведеністю заявлених вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що обов`язок доказування вини відповідача у деліктних зобов`язаннях не лежить на позивачеві, на що вказував суд першої інстанції, чим порушив норми ст.ст. 614, 1166 ЦК України. Однак, обов`язок доказування розміру заподіяної шкоди покладається на позивача, у зв`язку з чим нею було надано висновок 08-02-2018/1, наданий фахівцями ПП «Домірент», при цьому одним із видів діяльності даного підприємства є діяльність з «Оцінювання ризиків та завданої шкоди», класифікація за КВЕД 66.21. Звертає увагу суду, що даний висновок не є експертним, однак є письмовим доказом, який повинен був бути перевірений судом нарівні з іншими доказами у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказував на те, що документи надані позивачем є недостовірними та підробленими, а тому відсутні підстави для задоволення її позову.
Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі договору дарування частини житлового будинку від 29 серпня 2017 року позивачу ОСОБА_4 належить на праві приватної, спільної часткової власності, 1/6 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.08.2017 року.
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.11.2018 року ОСОБА_5 24.11.2017 року уклала шлюб з ОСОБА_3 , внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_6 .
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що 1/6 частина житлового будинку, яка їй належить утворює окрему ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку належним чином зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 339671108.
У відповідності до частини 1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 95732536 вбачається, що житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві спільної часткової власності. 
Відомостей про те, що позивачу належить саме квартира АДРЕСА_2 даному житловому будинку матеріали справи не містять. 
Таким чином встановлено, що виділення часток в даному будинковолодіння між співвласниками в натурі не відбувалося, а тому позивачем не доведено, що саме в її частині житлового будинку відповідачем здійснено вказані пошкодження. 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законодавством України принципів змагальності й диспозитивності саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, про що вірно зазначено в апеляційній скарзі.
Однак, обов`язок доведення розміру завданих збитків покладений на позивача. 
Відповідно до Висновку експерта-оцінювача ПП «Домірент» ОСОБА_7 №08-02-2018/1, вартість відновних робіт житлового будинку станом на 11 лютого 2018 року складає 320 400 грн.
Оцінюючи даний доказ, який визначає розмір завданих збитків, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що даний висновок не є письмовим доказом, який достовірно підтверджує розмір завданої позивачу шкоди.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо того, що наданий висновок експерта – оцінювача не є висновком експерта у розумінні статей 102 та 106 ЦПК України, вірно врахувавши при цьому позицію ВП ВС викладену у постанові у справі №522/1029/18 від 18 грудня 2019 року (п.п. 66, 67). 
При цьому позивачем не заявлялося клопотання про проведення судової експертизи для з`ясування дійсного розміру завданої шкоди.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що саме в її частині житлового будинку відповідачем здійснено вказані пошкодження, враховуючи відсутність виділення часток в натурі із спільної часткової власності, та не доведено розмір заподіяної шкоди, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 липня 2020 року.

Судді: