ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1476/20 Справа № 201/8487/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
         головуючого судді Єлізаренко І.А.,
         суддів   Красвітної Т.П., Свистунової О.В., 
         за участю секретаря Черкас Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході розгляду справи, посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем мають малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом із дитиною вони мешкають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . Власником квартири є малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає з жовтня 2013 року. З березня 2015 року його оголошено у розшук. Увесь цей період часу вона - ОСОБА_3 , сплачує за відповідача комунальні послуги та несе інші витрати на утримання вказаної квартири. Відповідач коштів на утримання квартири не надає. З наведених підстав ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Управління-службу у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , та знято його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вирішено питання щодо судових витрат. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального  права, просила його скасувати та ухвалити нове  рішення, яким  у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ч.1ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, з 29 вересня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7).
Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 9).
03 квітня 2013 року між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як законним представником малолітньої доньки — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав у дар своїй донці - ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування квартири посвідчений 03 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, за реєстровим № 324 (а.с.5, 6).
У вказаній квартирі з 13 жовтня 2003 року зареєстрований ОСОБА_1 , а з ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована його дружина - ОСОБА_3 та донька - ОСОБА_4 (а.с.11).
Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами в інтересах малолітньої ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_3 посилалася на те, що з 2013 року відповідач не мешкає у спірній квартирі без поважних причин.
Актом про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Жовтневого району, сумісно із залученими сусідами, засвідчено факт не проживання відповідача у кв АДРЕСА_1 з грудня 2013 року (а.с. 45) .
Актом обстеження умов проживання від 19 липня 2018 року, складеного Управлінням-службою у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, встановлено проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 та зазначено, що згідно результатів обстеження відповідач у вказаній квартрі не проживає (а.с. 111).
Згідно листа Прокуратури Дніпропетровської області вих. № 15/1/1-5/3вих-19 від 25 квітня 2019 року та вих. № 15/1/1-5/910вих-19 від 30 липня 2019 року, з 10 березня 2015 року відповідач ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування.         Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014040000000375 відносно ОСОБА_1 зупинено на підставі п. 2 ч.1 ст. 280 КПК України (а.с.98, 108). 
Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статаею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Вказаного правового висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
Згідно частини 2 статті 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.
Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України.
Відповідно до частини 4 статті 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення наведеної статті кореспондують до приписів частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, в розумінні якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України  член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
Отже, положення ст. 405 ЦК України, статтей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Судом встановлено, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі, що належить малолітній  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак не проживає у квартирі без поважних причин понад один рік. Відповідач тривалий час переховується від органів досудового розслідування та перебуває з 2015 року у розшуку.
З часу виїзду із квартири відповідач не приймає участі в схоронності і утриманні житла, у вирішенні побутових питань, пов`язаних із його використанням, у сплаті вартості комунальних послуг, які нараховуються виходячи із кількості зареєстрованих у квартирі осіб.
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою.
Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.
Однак, щодо висновків суду першої інстації про задоволення позовних вимог про зняття відповідача із реєстраційного обліку слід зазанчити наступне.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"  зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про:
1) позбавлення права власності на житлове приміщення;
2) позбавлення права користування житловим приміщенням;
3) визнання особи безвісно відсутньою;
4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до вказаних норм закону,  позбавлення права користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку у відповідних органах, а тому заявлені позивачем позовні вимоги про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 не відповідають можливим способам захисту цивільних прав.
Вказані вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про зняття з реєстрації слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік з поважних причин, а саме у зв”язку з наявністю його переслідування з політичних мотивів є безпідставними, оскільки відповідач перебуває у розшуку з 2015 року, переховується від органів досудового розслідування, доказів отримання ним політичного притулку в іншій країні з підстав політичного переслідування відповідача суду не надано.
Інших доказів щодо поважності не проживання відповідача протягом тривалого часу у квартирі суду не надано.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду частковому скасуванню в частині зняття відповідача з реєстрації у квартирі з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2  - задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати   в частині  задоволення позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про зняття з реєстраційного обліку — відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді