П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 р.	 м. Одеса	Справа № 400/1642/20	

 	                  Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О.                   рішення суду першої інстанції прийнято у м. Миколаїв                   27 травня 2020 року	

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача:                                                  Яковлєва О.В.,
суддів                                                                      Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головному управлінню Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Південному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Одеса), а саме: визнання протиправною та скасування постанови від 30 березня 2020 року у ВП № 56101084 про повернення виконавчого документа; визнання протиправною бездіяльність по примусовому виконанню рішення суду по справі № 487/5465/17 в межах виконавчого провадження № 56101084; зобов`язання вжити вичерпних заходів, передбачених чинним законодавством по виконанню в повному обсязі рішення суду згідно виконавчого листа № 487/5465/17, в частині виплати нарахованої пенсії в порядку, встановленому судовим рішенням; стягнення 10  000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), допущеної при примусовому виконанню рішення суду у справі № 487/5465/17.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції прийнято помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, без отримання пояснень позивача, шляхом примушення його до написання заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження.
При цьому, апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що пенсійним органом фактично не виконано судового рішення у справі № 487/5465/17, яке набрало законної сили, а як наслідок передчасно повернуто виконавчий документ без його виконання.
Крім того, апелянт вважає, що висновок суду про відсутність коштів у пенсійного органу спростовується зібраними матеріалами у справі та не може вважатись достатньою підставою для невиконання судового рішення.
В свою чергу, пенсійним органом подано свої пояснення на отриману апеляційну скаргу з яких вбачається, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин державним виконавцем правомірно повернуто виконавчий документ.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2018 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 56101084 по виконанню виконавчого листа виданого Заводським районним судом м. Миколаєва по справі № 487/5465/17 про зобов`язання ГУ ПФУ у Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 січня 2016 року, як пенсіонеру внутрішніх справ.
При цьому, 06 листопада 2018 року державним виконавцем винесено постанову про накладання штрафу на ПФУ в Миколаївській області, оскільки боржник листом повідомив ДВС, що перерахунок пенсії ОСОБА_1 здійснено, а перерахунок різниці буде забезпечено в порядку передбаченому постановою КМУ № 103.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року, у справі №400/2875/18, залишено без змін рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року, яким задоволено позов ПФУ про скасування постанови ДВС від 06 листопада 2018 року у ВП № 56101084 про накладання штраф.
В свою чергу, 30 січня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року, у справі № 400/556/19 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця від 30 січня 2019 року про закінчення виконавчого провадження.
Внаслідок чого, 20 березня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження.
При цьому, 30 жовтня 2019 року ГУ ПФУ в Миколаївській області повідомило державного виконавця, що перерахунок пенсії ОСОБА_1 проведено, а різниця між отриманою та донарахованою пенсією за рішенням суду, за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, включено до реєстру рішень, згідно з постановою КМУ № 649 від 22 серпня 2018 року «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду».
Внаслідок чого, 30 березня 2020 року державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», в якій зазначив, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутністю відповідного фінансового забезпечення та фактичною відсутністю таких коштів у боржника виключає накладання на боржника штрафу за невиконання рішення без поважних причин, а інших заходів примусового виконання, за рішеннями за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії відповідно до ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено.
Не погоджуючись з вказаною постановою та бездіяльністю державного виконавця щодо здійснення примусового виконання судового рішення позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин, судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як державним виконавцем правомірно повернуто виконавчий документ, з чим не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частиною 3 вказаної статті встановлено, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
При цьому, частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», 1. Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності оскаржуваної постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу від 30 березня 2020 року у ВП № 56101084.
В даному випадку, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пенсійний орган, як орган державної влади, зобов`язаний у повному обсязі та у встановлені строки виконувати судові рішення, що набрали законної сили.
При цьому, постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2017 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 січня 2016 року, як пенсіонеру органів внутрішніх справ згідно довідки про розмір грошового забезпечення. 
В свою чергу, оскаржуваною постановою державного виконавця про повернення виконавчого документу встановлено, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

В даному випадку, вказаний висновок обґрунтовано тим, що відсутність бюджетного фінансування пенсійного органу та наявність Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649, унеможливлює виконання відповідного судового рішення.
Між тим, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством визначено певний порядок та механізм виконання рішень за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії.
При цьому, вчинення виконавцем дій, визначених ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження», як то, накладення штрафу та направлення повідомлення до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Так, накладення штрафу та направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку ЗУ «Про виконавче провадження» не є єдиними та останніми діями після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після яких державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо притягнення боржника до відповідальності (накладення штрафу), а також повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Тому, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений законом, оскільки сам факт неможливості виконати рішення суду боржником не є підставою закінчення виконавчого провадження.
Так, Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» («Жовнер проти України», № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).
В свою чергу, колегія суддів вважає, що посилання пенсійного органу на майбутню виплату заборгованості по пенсії позивача у Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649, не є достатньою підставою для закінчення виконавчого провадження, оскільки цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету. 
Тобто, зазначений порядок жодним чином не регулює відносини між стягувачем та боржником, а лише визначає порядок дій боржника, щодо виконання рішень судів певної категорії.
Тому, приймаючи оскаржувану постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення - є такими, що не ґрунтується на вимогах закону.
В даному випадку, вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 22 серпня 2019 року (справа № 1140/3479/18).
При цьому, судом першої інстанції не надано належної оцінки вказаним обставинам, а як наслідок зароблено помилковий висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
Між тим, щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність державного виконавця по примусовому виконанню рішення суду та зобов`язання його вжити вичерпних заходів, передбачених чинним законодавством по виконанню в повному обсязі рішення суду, в частині виплати нарахованої пенсії, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, відповідне виконавче провадження після прийняття оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документу фактично вважається закінченим та не перебуває у державного виконавця на примусовому виконанні.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що скасування оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документу є достатнім способом поновлення порушених прав позивача у межах спірних правовідносин, так як поновлення виконавчого провадження зобов`яже державного виконавця вчиняти передбачені законом дії щодо виконання відповідного виконавчого документу.
Крім цього, щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, за приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
В свою чергу, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Між тим, як вбачається з матеріалів справи, наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує фактом тривалого виконання судового рішення.
Проте, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає, що існування зазначених обставин не може безумовно вважатися завданням особі моральної шкоди.
В свою чергу, зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та процесом виконання судового рішення.
Більш того, колегія суддів вважає, що невиконання судового рішення пов`язана саме з волею боржника у відповідному виконавчому провадження, який не є відповідачем у даній справі.
Внаслідок чого, колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з виконавчого органу.
Крім того, є безпідставними посилання позивача на порушення його прав при розгляді даної справи в суді першої інстанції  в порядку письмового провадження, так як такий розгляд проведено на підставі його заяви.
При цьому, будь-яких доказів примусу щодо написання відповідної зави зібрані матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 311, 315, 317 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року та прийняти у справі нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Визначити протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича  про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 березня 2020 року ВП № 56101084.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

    Головуючий суддя 	 	Яковлєв О.В.	
    Судді	    	Градовський Ю.М.    Крусян А.В.