ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/140/20                                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Лисенко В.І., 
                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О.,
при секретарі                                   Горяіновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року в справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області до Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі по тексту - позивач, ГУ ПФУ у Київській області) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГТУЮ у місті Києві) в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 18.12.2019 року, у виконавчому провадженні № 60080885.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року  в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слуханню справи.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року по справі № 320/439/19, яке набрало законної сили 05 липня 2019 року, зобов`язано ГУ ПФУ у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму не отриманої пенсії за вислугу років за період з 01.06.2018 року по 30.11.2018 року.
18.09.2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у місті Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №60080885 з виконання виконавчого листа №320/439/19, виданого Київським окружним адміністративним судом (а.с.9-10).
Листом від 03.10.2019 року №3814/108-02 позивач звернувся до відповідача та зазначив, що вважає за неможливе виконати рішення суду по справі № 320/439/19, оскільки стягувач - ОСОБА_1 , 03.07.2019 був знятий з обліку у пенсійному органі, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон.
Вказана обставина підтверджується атестатом про зняття з обліку у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон №739 (а.с.13).
20.12.2019 року на адресу ГУ ПФУ у Київській області надійшла постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві про накладення штрафу від 18.12.2019 року у ВП № 60080885 за невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду по справі № 320/439/19 у розмірі 5100,00 грн.(а.с.15-16) (далі по тексту - оскаржувана постанова).
Вважаючи протиправною оскаржувану постанову, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів виконання рішення суду та вимог виконавця, а тому постанова про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду є правомірною та такою, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі - Закону №1404) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Преамбулою Закону №1404 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у  статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 6 статті 26 Закону №1404 встановлено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Відповідно до пункту 1 статті 63 Закону №1404 за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Правовими положеннями статті 75 Закону №1404 передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження, складає сукупність дій, спрямованих на виконання рішень судів у строки, визначені Законом. При цьому, у разі невиконання боржником без поважних причин рішення суду, державним виконавцем приймається постанова про накладення штрафу.
Як вже вище зазначалося судом, рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року по справі №320/439/19 набуло законної сили 05.07.2019, та на його виконання 08.08.2019 судом видано виконавчий лист.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року, стосовно якого розпочато виконавче провадження № 60080885, не було добровільно виконане боржником - ГУ ПФУ у Київській області, у визначений законодавством строк.
Щодо посилань апелянта на те, що останнім не було виконано рішення суду з поважних причин, оскільки стягувач - ОСОБА_1 , станом на дату набрання рішенням законної сили знятий з обліку пенсійного органу, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до іншої країни, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до норм чинного законодавства та Закону №1404, поважними можуть вважатися лише об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником, та які не залежали від його власного волевиявлення.
Проте, дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи не міститься, а скаржником не надано, належних доказів поважності причин невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року по справі №320/439/19.
Крім того, що з метою примусового виконання зазначеного рішення, представником стягувача - Бірюліна О.М., було пред`явлено виконавчий лист №320/439/19 до виконання, що вказує на волевиявлення та бажання ОСОБА_1 реалізувати приписи рішення суду.
Посилання ГУ ПФУ у Київській області на обставину виїзду стягувача до іншої країни та зняття з пенсійного обліку 03.07.2019 є безпідставними та не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, адже пред`явлення виконавчого документа відбулось після зазначеної події. 
Водночас, чинне законодавство України, у тому числі Закон України «Про виконавче провадження», не містять положень щодо позбавлення боржника обов`язку з виконання своїх зобов`язань перед стягувачем, у випадку зміни останнім місця проживання та/або обліку в органі державної влади. Змінним у такому разі може бути лише процедура та спосіб вчинення дій боржником.
Разом з тим, ГУ ПФУ у Київській області не надано суду доказів вчинення будь-яких дій, які б сприяли виконанню рішення суду, натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції у ході розгляду даної справи, позивач не тільки ухиляється від виконання вищевказаного рішення, а і не вживає жодних заходів задля його виконання.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що чинне законодавство, яке регламентує спірні правовідносини, не містить застереження та не ставить в залежність виїзд стягувача до іншої країни та зняття з пенсійного обліку, оскільки право ОСОБА_1 на отримання пенсії за вислугу років за період з 01.06.2018 року по 30.11.2018 року підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Таким чином, державним виконавцем не було порушено процедуру вчинення виконавчих дій та прийняття рішень, оскільки ним прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено та вручено боржнику, запропоновано добровільно виконати рішення суду протягом 10 днів, та попереджено про відповідальність за невиконання, а встановивши факт невиконання рішення, законно прийнято оскаржувану постанову про накладення штрафу.
Європейським судом з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на справедливий судовий розгляд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.
З огляду на вищезазначені правові норми, обставини справи та не надання позивачем доказів виконання рішення суду та вимог виконавця, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що винесення державним виконавцем постанови про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду є правомірною та такою, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -       

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 13.07.2020 року