22-ц/804/1996/20 
                                                                                265/1840/17 
                                               
                                                                                         Єдиний унікальний номер 265/1840/20
                                                                                         Номер провадження 22-ц/804/1996/20 

                                                                 П О С Т А Н О В А 
                                                            ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

    02 липня  2020 року                                                                                      м. Маріуполь    

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є.,суддів Баркова В.М., Мироненко І.П.,
секретар судового засідання  Сікора М.М.,    
сторони : 
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом- ОСОБА_2 ,  
представник відповідача - адвокат Хотюшина Валентина Григорівна,
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні   апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення  Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року (повний текст складений 11 березня 2020 року), ухвалене у складі судді Костромітіної О.О.  в справі за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, звернення стягнення на квартиру та  за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24.06.2016 року недійсним,
                                                                   В С Т А Н О В И В:

14 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення суми боргу у розмірі 373000 гривень, стягнення суми боргу у розмірі 291400 гривень, звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за договором іпотеки від 24.09.2015 року в сумі 81600 гривень шляхом визнання за позивачем права власності на дану квартиру і  припинення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2   на об`єкт іпотеки - спірну нерухомість.  
В обґрунтування позову вказував, що між ним та ОСОБА_4 були укладені договори позики, позивач передав йому в позику грошову суму  80 000 гривень. Борг до теперішнього часу не повернутий. Боржник ОСОБА_4 помер. Спадкоємцем є його мати ОСОБА_2 . Загальний розмір за договором позики станом на 24.04.2017 року складається з суми боргу, процентів, інфляційних. Відповідно до ст.1049 ЦК України підлягає стягненню неповернута сума боргу у розмірі 80 000 гривень. Відповідно до ст.ст. 536,1048 ЦК України підлягає стягненню сума процентів у розмірі 121 600 гривень за період користування грошима з 24.09.2015 року по 24.04.2017 року за 15 місяців. Інфляційна сума боргу відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України складає 10400 гривень, три процента річних складає 2 600 гривень. Крім того, в договорі позики зазначено, що при несвоєчасному поверненні боргу позикодавець зобов`язався виплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення. Строк повернення боргу 24.03.2016 року. Пеня розрахована за період з 24.03.2016 по 24.04.2017 року за 396 днів та складає 158 400 гривень, яка підлягає стягненню на підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України. Всього до стягнення за договором позики від 24.09. 2015 року станом на 24.04.2017 року підлягає 373 000 гривень.
В забезпечення зобов`язань позики  ОСОБА_4 передав під залог (в іпотеку) позивачу квартиру АДРЕСА_1 . В договорі іпотеки  сторони оцінили предмет іпотеки у розмірі 81 600 гривень. За умовами договору позивач має право звернути стягнення на заставне майно, в тому числі за рішенням суду, тоді право власності на предмет іпотеки переходить до позивача. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 про визнання договору про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24.06.2016 року недійсним. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 , якій на час смерті мешкав в АДРЕСА_2 і був власником цієї квартири. Вона є єдиним спадкоємцем,  прийняла спадщину, звернулася до нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа. З матеріалів судової справи в червні 2019 року вона дізналася від ОСОБА_1 про існування договору про врегулювання взаємовідносин по боргам, датований 24.06.2016 року. В договорі зазначено, що договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_3 , яка діє на підставі нотаріально посвідченої  довіреності,  датований 24.06.2016 року, тобто укладений за три дні до смерті сина. Даний договір вона  вважає недійсним, оскільки предмет договору, умови зазначені в цьому договорі, направленні на створення, зміну цивільних прав і обов`язків її сина, що зроблено не на його користь.  Договір суперечить закону, оскільки представник ОСОБА_3 діяла всупереч інтересам особи, яка надала їй довіреність, при відсутності у неї повноважень на укладання будь-яких договорів від його імені, а також тому, що син ОСОБА_2 не схвалював її дій, що, відповідно до ст.ст. 241 ч.1, 203 ч.1, 215 ч.1, 239 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним. Просила суд визнати даний договір недійсним (т.2 а.с.а.с.121,122). 

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення суми боргу у розмірі 373000 гривень, стягнення суми боргу у розмірі 291400 гривень, звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за Договором іпотеки від 24.09.2015 року в сумі 81600 гривень шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на дану квартиру, визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , припинення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1   -задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   суму боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі 81 600 гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1   -  задоволений.
Визнаний недійсним договір про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24.06.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 24.09.2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. за реєстраційним номером №4083.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір  816 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір  768,40 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення  скасувати та задовольнити первісний власний  позов. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  судом першої інстанції в частині стягнення позики невірно стягнуто за перший місяць 6 %, оскільки підлягає стягненню 8 %, оскільки сплата боргу прострочена.
Судом помилково обмежено суму боргу, що підлягає стягненню до 81600 грн., оскільки вказана сума боргу підлягала до сплати у встановлений в договорі строк - до 24.03.2016 року. А оскільки сплата боргу прострочена, то відповідно і сума боргу, що підлягає стягненню, є більшою. Крім того, сума боргу складає фактично 80000 грн, а в договорі іпотеки  вказана сума боргу з урахуванням першої суми позики  розміром 60000 грн, тому обмежувати суму стягнення сумою, вказаною в першому договорі, неможливо. І предметом позовних вимог є сума боргу розміром 80000 грн, з якої позивач нарахував інші суми, що підлягають виплаті у зв`язку із порушенням виконання зобов`язання, в загальній сумі 373000 грн.
Також суд невірно відмовив у стягненні пені у зв`язку із проведенням антитерористичної операції в м.Маріуполі, оскільки відповідачка проживає не в м. Маріуполі, а в с.Іваньків Київської області. До того ж в м.Маріуполі  АТО завершено. 
Посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду є неправильним, оскільки вказані постанови не є аналогічними з даною справою, оскільки стосуються кредиту. А предметом даного спору є заборгованість за договором позики. В постановах ВС весь борг за кредитом, в тому числі тіло кредиту та проценти стягуються разом частками, а в даній справі позика сплачується одноразово наприкінці строку, а проценти щомісяця.
Судом не враховано, що в п. 12 договору позики від 01.03.16 року зазначено, що строк дії договору - до виконання всіх зобов`язань сторонами, а тому стягнення процентів повинно проводитися до моменту фактичного повернення позики.
Реальна вартість квартири на час ухвалення рішення також не встановлена судом. Апелянт вважає, що такого роду нерухомість має більшу вартість, ніж вирішив суд. 
Що стосується зустрічного позову, то Бобровський зазначає, що рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є незаконним, оскільки ґрунтується на невірних висновках суду. ОСОБА_3 не перевищувала надані їй за довіреністю повноваження при укладенні договору про врегулювання взаємовідносин за боргами, оскільки в довіреності передбачено її право бути представником ОСОБА_1 з будь-яких питань стосовно квартири.

ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу на рішення  суду, в якій просить рішення за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення суми боргу  у розмірі 373000 грн, стягнення суми боргу в розмірі 291400 грн, звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за договором іпотеки від 24.09.2015 року в сумі 81600 грн шляхом визнання за ОСОБА_1   права власності на дану квартиру, визнання права власності на цю квартиру, припинення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на дану квартиру - скасувати в оскаржуваній частині, а саме - постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі 81 600 грн відмовити, виключити із  судового рішення висновки про наявність у складі заборгованості процентів в розмірі 26640 грн, інфляційних витрат 4746 грн, трьох відсотків річних 631 грн, а всього 32017 грн.
В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про дотримання позивачем як кредитором законодавчо визначеного ст. 1281 ЦК України порядку пред`явлення вимог до спадкоємців боржника. На думку відповідача звернення кредитора до суду без досудового пред`явлення вимог до спадкоємця є невиконанням вимог статті 1281 ЦК України, що тягне втрату його права вимоги до відповідача по зобов`язанням спадкодавця.  Також вказує, що такий спосіб виконання вимог статті 1281 ЦК України був зазначений в ухвалі Апеляційного суду Донецької області від 06.03.2017 року у справі №265/721/16-ц, в якій ОСОБА_1 приймав участь. 
Також суд безпідставно визначив у складі зобов`язань спадкоємиці 32017 грн, з яких: 26640 грн - відсотки, 4746 грн - інфляційні, а також 3% річних в розмірі 631 грн., оскільки такі нарахування позивач не проводив за життя позичальника ОСОБА_4 .

Представником ОСОБА_2 адвокатом Хотюшиною В.Г. надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в якому зазначено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Внаслідок недодержання позивачем ОСОБА_1 як кредитором вимог ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, в силу приписів ч.4 ст. 1281 ЦК України він позбавлений права вимоги до відповідачки ОСОБА_2 як спадкоємиці боржника.
Стосовно зазначених ним в апеляційній скарзі підстав слід зазначити про їх необґрунтованість, невідповідність нормам матеріального права, судовій практиці та умовам договорів позики, на які посилається апелянт.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,   належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи в апеляційному суді через  представника та рекомендованою поштою, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. 

Заслухавши суддю-доповідача, позивача  ОСОБА_1 , який підтримав доводи своєї апеляційної  скарги, заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 ; представника відповідача ОСОБА_2   - адвоката Хотюшину В.Г., яка просила відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 і задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів  вважає, що апеляційні скарги  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не підлягають  задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив,  що  24 вересня 2015 року між позичальником ОСОБА_4 та позикодавцем  ОСОБА_1   укладено договір займу - залогу без номера, згідно з умовами якого позичальнику надана позика в сумі 60 000,00 гривень на строк до 24 березня 2016 року зі сплатою 6 % від суми займу за кожний місяць користування грошима по день повернення займу. Строк виплати процентів встановлений щомісячно не пізніше 24 числа кожного місяця. При несплаті процентів у встановлений строк вони належать сплаті у розмірі 8 % від суми боргу. ( п. 1.2. договору) ( т.1 а.с.4).
З метою забезпечення кредитних зобов`язань 24 вересня 2015 року  ОСОБА_4   та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, предметом якого стала двокімнатна квартира жилою площею 27,1 кв.м., загальною площею 45,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . ( т.1 а.с.17)
Відповідно до умов цього договору від 24.09.2015 року іпотекою забезпечується виконання грошових зобов`язань, що виникли у іпотекодавця на підставі договору позики грошей від 24.09.2015 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому п.1.1 Договору. 
В п.1.3 цього Договору зазначено, що розмір основного зобов`язання 81600 гривень з урахуванням відсотків згідно основного договору.
Вартість предмету договору узгоджено сторонами та становить 81600 гривень, що закріплено в п.2.1 цього Договору.
01 березня 2016 року  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено наступний договір займу, в пункті 1 якого зазначено про передачу позичальнику ОСОБА_4 20 000 грн. із строком повернення до 24.03.2016 року. ( т. 1 а.с.5).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
   Спадщину після померлого ОСОБА_4 прийняла його мати ОСОБА_2 . Спадщина складається з двокімнатної квартири жилою площею 27,1 кв.м., загальною площею 45,2 кв.м., яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 . Іншого спадкового майна не існує. Спадкова справа була заведена 31.08.2016 року на підставі заяви ОСОБА_2 .

Отже, на підставі матеріалів справи суд першої інстанції правильно встановив,  що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладалися два різних договори займу на 60 000 гривень та на 20 000 гривень, а не на 80 000 гривень, як зазначає позивач, оскільки це підтверджується змістом наданих письмових доказів. Так,  в договорі займу від 24 вересня 2015 року зазначено, що ОСОБА_4 отримує в борг 60 000 гривень, строк повернення боргу до 24.03.2016 року. А згідно з  договором від 1 березня 2016 року  ОСОБА_4 отримує в борг 20 000, а всього сума займу складає 80 000 гривень, і строк повернення боргу до 24.03.2016 року що свідчить про те, що даний договір є додатковим договором до договору від 24 вересня 2015 року, та разом вони складають єдиний договір займу, але у зв`язку із різними датами укладення договорів відсотки необхідно розраховувати, виходячи з суми позики за кожним з договорів, оскільки інше не передбачено умовами цих договорів.   І тому суд  відкинув  позицію позивача, що розрахунок боргу необхідно здійснювати з суми боргу у розмірі 80 000 гривень, оскільки дана суму визначена за договором займу від 01 березня 2016 року, а правильно вказав, що  розрахунок боргу повинен здійснювати з суми боргу у розмірі 60 000 гривень, починаючи з дня укладання договору займу від 24.09.2015 року до 29 лютого 2016 року включно - останній день перед укладенням договору займу від 01 березня 2016 року, та з 01 березня 2016 року по 24.03.2016 року - строк повернення боргу, який зазначено в обох договорах займу. 
Також суд правильно зазначив, що в договорі іпотеки зазначена сума зобов`язань, які забезпечені іпотекою, не тільки в розмірі 60 000 гривень,  оскільки в договорі іпотеки однозначно обумовлено, що цим договором забезпечується виконання грошових зобов`язань, що виникли у іпотекодавця на підставі договору позики грошей від 24.09.2015 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому п.1.1 Договору, що є договором займу від 01 березня 2016 року (т.1 а.с.17). 
Крім того, в суму боргу повинні бути зараховані заборговані позичальником відсотки, інфляційні втрати, сума 3% річних у зв`язку із порушенням зобов`язання. 

Перевіривши справу, колегія суддів  вважає такі висновки суд вірними, оскільки вони цілком відповідають обставинам справи і вимогам закону. 
Судом враховано, що згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
В статтях 1216, 1218,1219 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
При цьому судом першої інстанції  цілком у відповідності до закону частково задоволені вимоги позивача про стягнення суми відсотків за користування позикою.  
Позивачем позовні вимоги щодо загальної суми боргу визначені на підставі договорів займу-залогу від 24.09.2015 року (сума займу 60 000 грн.) та договору займу від 01.03.2016 року (сума займу 20 000 грн.), за період з 24.09.2015 року по 24.04.2017 року, борг зазначений в розмірі 373 000 гривень.
А врахувавши вищевикладені норми права,  суд першої інстанції вважав,  що позивач безпідставно визначив об`єм зобов`язань спадкодавця станом на 24.04.2017 року, а не на дату смерті ОСОБА_4 , яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В постанові Верховного суду від 23.05.2018 року по цивільній справі № 192/2761/14, визначена правова позиція про те, що обов`язок спадкоємця боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за тілом позики та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця. 
Позивачем не обґрунтовано,  на якій законній підставі боргові зобов`язання визначені позивачем саме станом на 24.04.2017 року, в апеляційному суді він пояснив, що визначив стан заборгованості у зв`язку із датою  звернення  до суду. 
Таким чином суд, врахувавши періоди укладення договорів позики, умови їх виконання, правильно розрахував відсотки окремо за кожним договором: від 24.09.2015 року та від 01.03.2016 року, визначивши суму процентів за зазначеними договорами позики в розмірі  становить 26640 грн.. Розрахунок суду перевірений колегією суддів, і з ним неможливо не погодитися, оскільки він є логічним - таким, що відповідає умовам договорів позики. Нарахування процентів поза межами строку дії договорів не передбачено ні умовами договорів, ні нормами матеріального права. Отже, доводи позивача в апеляційній скарзі про неправильність нарахування такої суми відсотків, зводяться до незгоди із рішенням суду, і нічим не підтверджені. 
Судом правильно зазначено, що з огляду на умови ст. 1050 ЦК України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, нарахування прострочених процентів за користування кредитом після спливу строку кредитування є неспроможнім.
Щодо  стягнення з відповідачки інфляційних в сумі 10 400 гривень, нарахованих на загальну суму боргу 80 000 грн, та суми 3% річних - 2600 грн. 
Суд розрахував такі суми у відповідності до вимог закону. Позивач в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду в повному обсязі, але не наводить доводів щодо неправильності нарахування цих сум. Тому, перевіривши розрахунок суду першої інстанції  в контексті умов позики, у зв`язку із невиконанням якої вони були заявлені, і норм закону, застосованих судом, і дати смерті боржника-спадкодавця, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду, що до стягнення підлягала б сума інфляційних втрат в розмірі  4746 гривень і сума 3% в розмірі 631 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про необхідність виключення  із оскарженого рішення висновку суду про наявність заборгованості з процентів в розмірі 26640 грн, інфляційних витрат 4746 грн, трьох відсотків річних 631 грн, а всього 32017 грн. у зв`язку із тим, що позикодавець  не нараховував такі суми за життя позичальника, не є слушними, оскільки сплата процентів передбачена договорами позики, а інфляційні  втрати,  3% річних входять до складу грошового зобов`язання,  вважаються мірою відповідальності боржника за прострочення, тому розраховуються на час відкриття спадщини, і підлягають сплаті спадкоємцями. Такий висновок суду першої інстанції цілком відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду від 05.02.2020 року  в справі №564/721/16-ц (61-1654св19). 
Питання про стягнення пені з відповідача судом першої інстанції вирішено у відповідності  до положень статті 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції (далі - АТО)» від 02 вересня 2014 року, а твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 проживає не в зоні АТО, не впливають на правильність рішення суду, оскільки в позові йдеться про відповідальність позичальника ОСОБА_4 , який і проживав в місті Маріуполі. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду, що за вищезазначеними договорами позики заборгованість складається з 80 000 тіла позики; процентів у розмірі 26640 гривень; інфляційних втрат 4746 гривень, трьох відсотків річних 631 гривень, а всього 112 000 гривень.

Предметом заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 з боку відповідача ОСОБА_2 в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі є думка  відповідача, що  позивач ОСОБА_1 втратив право вимоги до неї, як спадкоємця, внаслідок пропуску строку, який передбачений ст. 1281 ЦК України.
З даними твердженнями суд не погодився, не може прийняти їх і колегія суддів при розгляді апеляційних скарг. 
Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.
Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Зі справи вбачається, що позивач ОСОБА_1   дізнався про смерть ОСОБА_4 09.02.2017 року, і такі обставини ніким не спростовані, підтверджуються матеріалами інших судових справ, досліджених судом першої інстанції задля встановлення цього.  
Тому суд вважав, що позивачем не пропущений строк звернення з вимогою до спадкоємиці, оскільки він протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини, звернувся з вимогою до спадкоємиці шляхом подання позову до суду. 
Також суд виходив з того, що звернення позивача з вимогою до спадкоємиці шляхом подання позову до суду не є порушенням вимог ст. 1281 ЦК України, оскільки даною нормою права конкретно не визначені способи звернення кредитодавця з вимогою до спадкоємців, та ці способи не визначені судовою практикою. 

Твердження  відповідача в апеляційній скарзі про те, що звернення кредитора до суду без досудового пред`явлення вимог до спадкоємця є невиконанням вимог статті 1281 ЦК України, що тягне втрату його права вимоги до відповідача по зобов`язанням спадкодавця, ні на чому не базуються, крім власного невірного тлумачення норм закону.   Відповідач вказує, що нібито саме такий спосіб виконання вимог статті 1281 ЦК України був зазначений в ухвалі Апеляційного суду Донецької області від 06.03.2017 року у справі №265/721/16-ц, в якій ОСОБА_1 приймав участь. Але у вказаній ухвалі апеляційного суду лише зазначено, що позивач як кредитор померлої особи має право отримати інформацію щодо спадкоємців для пред`явлення їм претензій стосовно боргів спадкодавця, оскільки у цій справі позов був пред`явлений до померлої особи (т.2 а.с. 62). Не міститься заборони звертатися до суду із вимогами до спадкоємців і в «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», оскільки згідно з положеннями  Порядку нотаріус заводить спадкову справу на підставі поданих документів, в тому числі претензії кредиторів, і це не виключає право звернення до суду з позовом, що є претензією по суті. Тому колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги також не є підставою для скасування оскарженого рішення і повної відмови в позовних вимогах. 

В апеляційній скарзі позивач вказує, що судом першої інстанції не встановлена фактична вартість квартири - предмету іпотеки, яка є спадковим майном, і в межах вартості якої суд стягнув суму боргу зі спадкоємця. Однак, такі доводи позивача нічим не підтверджені. 
Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Позивачем в суді першої інстанції не було заявлено жодних клопотань, направлених на встановлення  вартості квартири боржника, яка є предметом іпотеки, не надано інших доказів, з яких можливо було б встановити іншу вартість, ніж зазначену в договорі іпотеки.  Відповідно до договору іпотеки вартість спадкового майна квартири АДРЕСА_1 складає 81 600 гривень. 

Відповідачі зі свого боку також не спростували таку оцінку, і не оскаржували висновки суду в такому розрізі. 

Оскільки згідно з положеннями  ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, то суд дійшов правильного висновку,  що з ОСОБА_2 як зі спадкоємця померлого ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь позивача  сума боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі  81 600 гривень, а не 291400 гривень, як зазначено в позові, та не в сумі боргу у розмірі 112 000 гривень, яку розрахував суд першої інстанції з суми боргу та передбачених законом виплат, пов`язаних із порушенням умов договору,  і тому суд цілком обґрунтовано, у відповідності до підстав, передбачених статтею 81 ЦПК України,   частково задовольнив  позовні вимоги в цій частині в такому розмірі.

Вирішуючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на вищезазначену іпотечну квартиру в рахунок погашення боргу в розмірі 81600 гривень, припинення права власності на квартиру ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , суд  першої інстанції також  прийшов до вірного і законного  висновку про відмову у задоволені цієї частини позовних вимог. 
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15,  і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є засобом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. 
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Таким чином , за вимогами статей 328 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, внаслідок чого суд відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог позивача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, тому що він є законним, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди із рішенням суду, і позивачем не наведено ніякого правового обґрунтування його позиції. 

З висновками суду за результатом розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3 , яка діяла  на підставі довіреності, посвідченої 24.09.2015 року приватним нотаріусом, колегія суддів також не може не погодитися. 
Так, суд проаналізував положення ст. 241 ЦК України, відповідно до яких  правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень або взагалі без таких, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Якщо ж схвалення не відбулося, то зазначений правочин правових наслідків для того, кого представляють, не тягне і за його позовом визнається судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 241, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 239 ЦК України. 
В оспорюваному договорі про врегулювання взаємовідносин по боргам від  24.06.2016 року зазначено, що цей договір був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24.09.2015 року приватним нотаріусом.  (т.2 а.с.105). 
Як очевидно вбачається з предмету  договору, умови, зазначені в цьому договорі, направлені на створення, зміну цивільних прав і обов`язків довірителя, що зроблено не на його користь. 
Суд першої інстанції правильно встановив, що цим договором змінені умови раніше укладених договорів -  суттєво  змінені права та обов`язки довірителя, змінений строк повернення боргу: встановлений строк повернення боргу до 31.12.2016 року, на той час, як договорами позики від 24.09.2015 р., та від 01.03.2016 р. встановлений строк повернення боргів - до 24.03.2016 р, передбачена до повернення боргу сума 400 000 грн., структура якої не зазначена та не обґрунтована. 
Отже, договір про врегулювання взаємовідносин по боргам суперечить закону, оскільки представник ОСОБА_3 діяла всупереч інтересам особі, яка надала довіреність, при відсутності у неї повноважень на укладення будь яких договорів від його імені , а також тому, що довіритель не схвалював її дій. 
Крім того, ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_3 не довели в суді,  що умови договору від 24.06.2016 року були узгоджені з ОСОБА_4 , і що екземпляр договору від 24.06.2016 року був переданий боржнику, як це передбачено п. 5 договору, не надано жодних доказів про наступне схвалення правочину від 24.06.2016 року ОСОБА_4 , як це потребують вимоги ст. 241 ЦК України. 
А згідно з матеріалами справи ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер . 
Судом першої інстанції вивчена довіреність від 24 вересня 2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Бедненко С.В., (т.2 а.с.106), з якої встановлено, що в довіреності відсутні повноваження на укладення будь яких договорів від імені ОСОБА_4 . Тому висновки суду про те, що вчинений ОСОБА_3 правочин без таких повноважень, без ухвалення цього правочину ОСОБА_4 ніяких правових наслідків не тягне та визнається судом недійсним, внаслідок чого суд задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2 при визнання даного договору недійсним.
А задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд, відповідно, прийшов до логічного висновку про відмову у задоволені позову в частині про визначення суми боргу у розмірі 373 000 гривень, яка утворилася на підставі вищезазначеного договору, про що пояснював у судовому засіданні позивач ОСОБА_5 , який визнано судом недійсним, оскільки вимоги цієї частини позовних вимог нерозривно пов`язані з договором, який визнано недійсним, та не тягне ніяких правових наслідків.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність рішення в цій частині обставинам справи, не є слушними. Так, твердження позивача про те, що ОСОБА_3 не перевищувала надані їй за довіреністю повноважень при укладенні договору про врегулювання взаємовідносин за боргами, оскільки в довіреності передбачено її право  бути представником боржника ОСОБА_4 з питань виконання обов`язків за договором позики з ОСОБА_1 , та бути представником боржника з будь-яких питань стосовно квартири-предмету іпотеки, не спростовують  правильність висновків суду щодо законності такої угоди  в площині положень статті 241 ЦК України з урахуванням змісту укладеного 24.06.2016 року договору, який значно збільшив обов`язки ОСОБА_4 без його погодження. 

Таким чином, перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов цілком до правильних та обґрунтованих висновків  щодо часткового задоволення первісного позову і задоволення зустрічного позову. 
Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував   надані письмові докази, повно встановив обставини справи і зробив висновок, який повністю їм відповідає. 
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги позивача та відповідача задоволенню не підлягають.  
Керуючись  ст.374, 367, 375, 381,382  ЦПК України, апеляційний суд 
                                                     П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 відмовити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений   06 липня 2020 року.  

Судді                                                                             Є.Є.Мальцева

                                                                                        В.М. Барков

                                                                                         І.П. Мироненко