ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 вересня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/7470/19
Головуючий у першій інстанції - Яременко І. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1091/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді - Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,   
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 14 липня 2020 року,
час проголошення рішення - 15 год. 36 хв.

                                   У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договорами позики  у сумі 100221,02 грн, що складається з: основного боргу у сумі 62 105,00 грн та процентів за користування позиченими коштами у сумі 38 116,02 грн.
У мотивування заявлених вимог указував, що між ним та ОСОБА_2 були укладені три договори позики, а саме: 04 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі розписки позичив ОСОБА_2 500 доларів США, 17 червня 2016 року - 46000,00 грн та 07 квітня 2017 року - 3000,00 грн. На день звернення до суду з даним позовом  жодних коштів від відповідача за наведеними розписками позивач не отримав, а отже відповідно до ст.ст.1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України з відповідача слід стягнути борг та проценти за користування позиченими коштами у примусовому порядку. 
Рішенням від 10 липня 2020 року Новозаводський районний суд м. Чернігова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що розписки від 04 березня 2016 року, 17 червня 2016 року, 07 квітня 2017 року написані ОСОБА_2 власноручно та з власної волі, містять словосполучення «в борг», яке зобов`язує відповідача повернути визначену у кожній розписці суму коштів, а також дату отримання коштів, тобто розписки містять всі необхідні ознаки договорів позики.
Скаржник стверджує, що доводи ОСОБА_1 про отримання ним грошових коштів в рахунок виплати йому заробітної плати за період роботи з 2011 по 2012 року у ФОП ОСОБА_1 є неправдивими та такими, що ввели районний суд в оману. Так, на час складання розписок відповідач працював не у ФОП ОСОБА_1 , а на іншому підприємстві, а отже не міг отримати кошти від позивача в якості виплати заробітної плати. Звертає увагу, що розписки складені з приводу отримання відповідачем коштів у борг у ОСОБА_1 , як фізичної особи, а не у ФОП ОСОБА_1 , і на час звільнення ОСОБА_2 з роботи у ФОП ОСОБА_1 не було жодних боргових зобов`язань перед відповідачем. 
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності достатніх підстав для стягнення боргу за договорами позики, оскільки позивачем не надано належних доказів, які підтверджують обов`язок відповідача повернути кошти, а надані ним оригінали розписок не відповідають вимогам до договору позики, що встановлені ст. 1046 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
04 березня 2016 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку про те, що взяв у борг 500 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 84).
17 червня 2016 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку про те, що взяв у борг 46 000 грн, що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 83).
07 квітня 2017 ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку про те, що взяв у борг 3 000 грн, що підтверджується оригіналом розписки року (а.с. 82). 
29 серпня 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмові вимоги про повернення боргу за розписками від 04 березня 2016 року, 17 червня 2016 року, 07 квітня 2017 року (а.с.17-19, 20-22, 23-25).
Звернувшись з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики та процентів за користування позиченими коштами, ОСОБА_1 посилався на невиконання відповідачем боргових зобов`язань.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмету позики або визначеної кількості речей   того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається кредитором боржнику за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, боргові розписки чи договори позики необхідно враховувати їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником суми в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Наведена правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 6-1967на15, що був урахований судом першої інстанції при вирішенні спору.
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , пославшись на те, що оригінали розписок не містять зобов`язань про повернення грошових коштів, тобто в них відсутні умови договору щодо необхідності повернення позиченої суми, а отже не надано належних доказів на підтвердження існування між сторонами саме боргових зобов`язань. 
Зокрема, зміст розписок від 04 березня 2016 року, 17 червня 2016 року, 07 квітня 2017 року підтверджує лише той факт, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти у ОСОБА_1 . Зобов`язання про повернення грошових коштів у розписках відсутні та узгодження зазначеного заперечується відповідачем, який наполягав на отримання авансу у рахунок виконаних ним робіт. 
Позивач, стверджуючи про надання ОСОБА_2 коштів саме у борг, здійснює своє тлумачення змісту складених відповідачем розписок. Проте апеляційний  суд вважає, що ОСОБА_1 , заперечуючи передачу грошей в рахунок авансу за виконання робіт, не навів з посиланням на докази інших, ніж ті, на які посилається відповідач, обставин передачі коштів за розписками. Не впливають на правильне вирішення спору доводи апеляційної скарги про те, що на час складення спірних розписок сторони не перебували у трудових відносинах, що підтверджується трудовою книжкою на ім`я ОСОБА_2 , оскільки відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції стверджував саме про неофіційне працевлаштування у позивача, і як наслідок, оформлення фінансових питань спірними розписками. На користь цієї його позиції свідчить і те, що у подальшому сторони оформили трудові відносини офіційно, відповідач працював водієм у ФОП ОСОБА_1 , а у подальшому був звільнений і звертався до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 162-174).     
Таким чином, суд першої інстанції, надавши оцінку розпискам від 04 березня 2016 року, 17 червня 2016 року, 07 квітня 2017 року, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
З огляду на зазначене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що розписки містять всі необхідні ознаки договорів позики.
Суд першої інстанції також вірно відмовив у стягненні процентів за користування позиченими коштами, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про стягнення заборгованості за договором позики.
Ураховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1   без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2020 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -
                                    
                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.

Головуюча:                                               Судді: