УХВАЛА
іменем України 
 
3 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 694/141/20
провадження № 51-3769ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 6 квітня 2020 року й ухвалу Черкаського апеляційного суду від 23 червня 2020 року щодо нього в межах кримінального провадження № 12019250140001027 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз – за вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 4 грудня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185; ч. 1 ст. 15, ч. 3
ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК.
Встановлені обставини
За вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 6 квітня
2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК – на строк 4 роки; за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК –
на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 3 роки. Відповідно до ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Згідно з ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 4 грудня 2018 року і остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо судових витрат і долі речових доказів.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 вчинив злочини за наступних обставин.
Так, 16 серпня 2019 року, приблизно о 20:00, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, переконавшись і вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа до вхідних дверей проник до приміщення квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належні ОСОБА_5 гроші в сумі 2000 грн та золотий ланцюжок вартістю
3542,05 грн, після чого з викраденим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, чим завдав потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди
на загальну суму 5542,05 грн.
Крім того, 30 листопада 2019 року приблизно о 21:00, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, переконавшись і вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа до вхідних дверей проник до приміщення квартири АДРЕСА_3 , звідки таємно намагався викрасти гроші та інше майно, належне ОСОБА_6 , але з причин, що не залежали від його волі, не довів злочину до кінця, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Також на початку грудня 2019 року, в не встановлений досудовим розслідуванням день, приблизно о 20:00, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів та
з метою особистого збагачення, переконавшись і вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа до вхідних дверей проник до приміщення квартири АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав належні ОСОБА_7 гроші в сумі 5000 грн та інше майно на суму
6257,91 грн, після чого з викраденим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 6757,91 грн.
Також 7 грудня 2019 року, приблизно о 19:00, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, переконавшись і вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа до вхідних дверей проник у приміщення квартири АДРЕСА_5 , звідки таємно викрав належні ОСОБА_8 речі на загальну суму 46 999,77 грн, після чого з викраденим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім того, на початку літа 2019 року в не встановлені слідством день та час,
у не встановленому досудовим розслідуванням місці незаконно придбав вибухову речовину – порох, який із того часу зберігав за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_6 без передбаченого законом дозволу до 9 грудня 2019 року, коли в період часу з 14:00 до 18:12 у ході проведення працівниками поліції санкціонованого обшуку за вищевказаним місцем проживання ОСОБА_4 було виявлено та вилучено металеву банку із вищевказаною вибуховою речовиною загальною вагою 158 г, яка згідно з висновком експерта
від 20 грудня 2019 року №2/2354 є вибуховою речовиною одноосновним нітроцелюлозним (бездимним) порохом.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду
від 6 квітня 2020 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення і пом`якшити йому покарання до 2 років. Вважає, що визнання вини, щире каяття, бажання виправитися шляхом відшкодування заподіяної шкоди, незадовільний стан здоров`я (2-га група інвалідності) і статус ліквідатора наслідків ЧАЕСє достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні злочинів та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185; ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК.
Разом із тим посилання засудженого на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував: те, що обвинувачений вчинив злочини, які згідно зі ст. 12 КК належать до категорії тяжких, за відсутності обставин, що обтяжують покарання; дані про особу обвинуваченого, котрий раніше судимий,
не працює, посередньо характеризується за місцем проживання. Обставиною, що пом`якшує покарання, місцевий суд указав визнання вини.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов його ізоляції від суспільства.
Визначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків, районний суд обрав найбільш сприятливі для ОСОБА_4 принципи поглинення
та часткового приєднання покарань відповідно до статей 70 і 71 КК.
Доводи в касаційній скарзі засудженого є аналогічними за змістом доводам, наведеним у його апеляційній скарзі, і вже були предметом ретельного дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість пом`якшення покарання ОСОБА_4 .
Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного місцевим судом ОСОБА_4 покарання вимогам статей 50, 65–67 КК та правовим позиціям, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року
№ 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», Звернув увагу на те, що поведінка ОСОБА_4 свідчить про його схильність до скоєння кримінальних правопорушень та небажання стати на шлях виправлення, оскільки, будучи раніше судимим, він вчинив новий злочин у період іспитового строку. У зв`язку з наведеним апеляційний суд доречно застосував позицію, викладену в Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Крім того, апеляційний суд урахував і оцінив стан здоров`я обвинуваченого, указавши, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про неможливість  ОСОБА_4 відбувати покарання у виді позбавлення волі.
Ні апеляційному, ні касаційному судам ОСОБА_4 не надав доказів того, що він є інвалідом 2-ої групи та ліквідатором на ЧАЕС.
Покарання ОСОБА_4 , визначене в межах санкцій ч. 3 ст. 185; ч. 1 ст. 15, ч. 3
ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК та відповідно до вимог статей 70, 71 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
За наведених обставин підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання Верховний Суд не вбачає.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду засуджений
у касаційній скарзі не навів, а зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області
від 6 квітня 2020 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 23 червня
2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3