УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 676/8160/19
Провадження № 22-ц/4820/1194/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 липня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,
секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк»на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2020 року, суддя Шевцова Л.М., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору припиненим,

встановив: 

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ «Ідея Банк» про визнання кредитного договору припиненим.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що 14.04.2011 року він уклав з ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є АТ «Ідея Банк» (далі - Банк) кредитний договір (далі - Договір), згідно якого йому було надано кредит для фінансування купівлі транспортного засобу в розмірі 115000 грн. та фінансування страхового платежу зі страхуванням його життя в розмірі 3451 грн. В забезпечення даного кредитного договору між сторонами укладено договір застави транспортного засобу. Відповідно до умов Договору позивач зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі 16,10% річних, зміна розміру яких передбачена Договором. Ним, у відповідності з графіком погашення щомісячних платежів, було повністю здійснено оплату за кредитом, однак після сплати граничного щомісячного платежу кредитор не надав йому довідки про відсутність заборгованості, натомість, своїм листом повідомив про наявність у нього заборгованості перед Банком в сумі 27639,88 грн., яку Банк обґрунтовує наявністю штрафних санкцій. На думку позивача такі дії відповідача порушують умови кредитного договору, оскільки Банк не повідомив його про здійснення додаткових витрат в момент їх виникнення та, здійснивши необґрунтоване списання коштів за рахунок щомісячних платежів, безпідставно збільшив отриманий кредит. 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.05.2020 року позов задоволено. Визнано припиненим кредитний договір № 910.76545 від 14.04.2011 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Плюс Банк» та договір застави № 910.76545 від 21.05.2011 року транспортного засобу, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Винницьким В.Л., реєстровий № 2383. Вирішено питання судових витрат.
В апеляційній скарзі Банк просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. 
На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вказав, що висновки суду щодо сплати позичальником заборгованості перед Банком в повному об`ємі ґрунтуються на припущеннях, графіки про підвищення відсоткової ставки за кредитом направлені позивачу у встановленому Договором порядку. ОСОБА_1 порушив умови Договору, оскільки не подав за період 2013-2017 роки документи, що підтверджують його фінансовий стан, у зв`язку з чим Банком було нараховано штраф у розмірі 4738,04 грн. Позивачем не виконано зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі в частині сплати простроченого основного боргу по кредиту в розмірі 18432,62 грн., строкових процентів в розмірі 316,32 грн., прострочених процентів в розмірі 7143,20 грн., про що Банком долучено відповідний розрахунок.
В судове засідання представник апелянта та позивач не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 14.04.2011 року укладено кредитний договір №910.76545, згідно п. 1 параграфу 1 якого позивачу надано кредит в розмірі 118451 грн., з яких 115000 грн. для фінансування купівлі ОСОБА_1 транспортного засобу та 3451 грн. з метою фінансування страхового платежу за життя позичальника. Відповідно до п. 1 параграфу 2 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти річні в розмірі, що визначаються як змінна частина ставки збільшена на 0,75% (маржа Банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки становить 15,53%, що разом з маржою банку становить 16,10% (а.с. 3). На забезпечення вказаного кредитного договору між сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 910.76545 від 21.05.2011 року (а.с. 3-7).
На момент сплати останнього платежу по графіку сплати щомісячних платежів кредитором не було надано позичальнику довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором, однак надіслано два графіки сплати щомісячних платежів, станом на 14.05.2012 року та станом на 14.05.2013 року (а.с. 9-10).
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що Банк не виконав умов кредитного договору, не повідомив позивача про додаткові витрати в момент їх виникнення та провів необґрунтоване списання коштів за рахунок щомісячних платежів, чим значно збільшив розмір кредиту позивача. В той же час, як встановив суд зі змісту наданих ОСОБА_1 квитанцій, останнім було сплачено усі необхідні суми за графіком погашення зобов`язань за кредитним договором. 
Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Виходячи із системного аналізу вищезазначених статей 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора на отримання від боржника процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Як вбачається зі змісту кредитного договору від 14.04.2011 року сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує Банку річні проценти в розмірі, що визначається як змінна частина ставки збільшена на 0,57 %, що є «маржою» Банку. Станом на день укладення Договору змінна часина ставки становить 15,53%, що разом з «маржою» Банку разом складає 16,10% (п. 1 пар. 2 Положення). 
Згідно пункту 3 параграфу 2 Договору Банк повідомляє позичальника про актуальний розмір процентної ставки, а також при впровадженні процентної ставки надає позичальнику новий графік рекомендованим листом без внесення змін (доповнень) до Договору. Повідомлення про актуальний розмір процентної ставки стає невід`ємною частиною Договору.
Як вбачається з матеріалів справи позичальник отримав два графіки сплати ануїтентних платежів від 14.05.2012 року та 14.05.2013 року згідно яких здійснював погашення заборгованості (а.с. 9-11). Вказане підтверджується розрахунком позивача та копіями квитанцій долучених позивачем (а.с. 37-78). 
Згідно з п.п. 1, 4 параграфу 6 Договору Банк має право змінювати в односторонньому порядку свої тарифи (окрім процентної ставки) повідомивши про це позичальника будь-яким із способів на вибір Банку: шляхом надсилання листа на вказане позичальником у Договорі його місце проживання, або при його явці в Банк або через місцеві або регіональні друковані засоби масової інформації, вказавши дату, з якої починають діяти зміни/нові тарифи.
У разі порушення позичальником строків сплати щомісячних платежів Банк має право нарахувати та стягнути з позичальника витрати, пов`язані із супроводом і стягнення простроченої заборгованості за Договором (у тому числі, але не обмежуючись, на листування, телефонні дзвінки, виїзди до Позичальника, розшук позичальника, послуги сторонніх організацій, згідно із тарифами Банку) (п.1 пар.9 Положення).
Пунктом 4 параграфу 9 Договору передбачено, що в разі неподання або несвоєчасного подання позичальником документів, що підтверджують фінансовий стан позичальника, Банк має право вимагати від позичальника сплати штрафу в розмірі 1% від початкової суми кредиту за кожен випадок порушення, стягнувши витрати з позичальника, або зарахувати найближчий платіж (платежі) позичальника за договором у погашення боргу.
Повідомлення за Договором повинні бути складені у письмовій формі. Такі повідомлення здійснюються Банком, направляються листом за адресою позичальника вказаною в Договорі. Вислана таким чином кореспонденція вважається доставленою належним чином. Допускається повідомлення Банком позичальника шляхом телефонного нагадування (п. 6 пар. 10 Положення).
Відповідно до умов укладеного між сторонами Положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою транспортних засобів вказане положення поширює свою дію також на вищевказаний кредитний договір від 14.04.2011 року.
Так, згідно пункту 2 параграфу 2 Положення зміна графіку щомісячних платежів, що випливає зі зміни процентної ставки, не вимагає письмової форми за підписом позичальника. Банк зобов`язаний вислати позичальнику змінений графік. В разі колізії (суперечності) між приписами цього Положення та приписами Договору, переважаючу силу мають приписи Договору (п. 1 пар. 3 Положення). 
Пунктом першим параграфу 5 Положення встановлено обов`язок позичальника надати Банку всю інформацію, яка слугує для оцінки його кредитоспроможності, а також реальності пропонованого і прийнятого забезпечення кредиту, інформувати Банк про рішення і факти, які мають вплив на його фінансово-економічний стан, сплачувати страхові платежі за страхування цивільно-правової відповідальності в межах строку кредитування, до дня видачі кредиту укласти з акредитованою Банком страховою компанією, за свій рахунок, договір страхування предмета застави (на умовах повного КАСКО), договір добровільного страхування життя та/або договір добровільного страхування фінансових ризиків пов`язаних із втратою роботи першим вигодонабувачем за якими є Банк, своєчасно оплачувати страхові внески, відповідно до договору страхування предмета застави, договору добровільного страхування життя та/або договору добровільного страхування фінансових ризиків пов`язаних з втратою роботи не змінювати вигодонабувача по договору страхування предмета застави, договору добровільного страхування життя та/або договору добровільного страхування фінансових ризиків пов`язаних із втратою роботи до повного погашення заборгованості за договором. В разі неукладення позичальником договору страхування предмета застави, договору добровільного страхування життя та/або договору добровільного страхування фінансових ризиків пов`язаних із втратою роботи, Банк вправі самостійно на власний розсуд та на свою користь за рахунок позичальника застрахувати предмет застави, самостійно та на власний розсуд укласти договір добровільного страхування життя та/або договір добровільного страхування фінансових ризиків пов`язаних із втратою роботи, стягнувши витрати, пов`язані зі страхуванням, із позичальника (в тому числі, але не обмежуючись, за рахунок предмету застави), або зарахувати найближчий платіж (платежі) позичальника за договором у погашення боргу позичальника перед Банком за страховим платежем. Сплата страхових платежів за страхування життя і страхування безробіття починаючи з другого року кредитування і щорічно до кінця терміну дії кредитного договору здійснюється за рахунок позичальника в загальному розмірі 3% (страховий тариф) від залишку по тілу кредиту згідно першочергового графіку погашення кредиту на момент проведення перестрахування, використовувати ТЗ за його цільовим призначенням та утримувати його в справному стані, передати ТЗ, що є предметом застави, на першу вимогу Банку, в разі прийняття Банком рішення про вилучення предмету застави. В разі зміни розміру доходів та/або витрат позичальника в порівнянні з тими, про які позичальник повідомив Банк під час укладення договору, а також настання будь-яких обставин, що можуть вплинути на платоспроможність позичальника, - письмово повідомити про це Банк та надати підтверджуючі документи не пізніше ніж через 5 (п`ять) днів після настання таких змін. У протилежному випадку вважається, що жодних із вищезазначених змін не відбулося, а станом на кінець кожного кварталу (місяця, дату настання чергового місячного платежу) Банк використовуватиме для визначення фінансового стану позичальника як дійсні ті дані та інформацію, про які позичальник повідомив Банк під час укладення договору.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17).
Враховуючи зміст вищевказаних положень, колегія суддів приходить до висновку, що належним повідомленням позичальника про зміну процентної ставки за користування кредитними коштами згідно умов Договору, є відомості, що підтверджують ознайомлення позичальника із новим графіком сплати щомісячних платежів.
Незважаючи на те, що Банк в апеляційній скарзі стверджує про підвищення процентної ставки з 16,10% до 19,85% у період з 14.05.2012 року до 13.05.2013 року, до 23,22% у період з 14.05.2013 року до 14.04.2018 року та направлення відповідних графіків позивачу, матеріали справи відповідних відомостей про ознайомлення позичальника зі зміненою процентною ставкою не містять.
Посилання апелянта щодо правомірного нарахування штрафу у зв`язку з неподанням Банку документів, що підтверджують фінансовий стан позичальника є необґрунтованим, оскільки порядку та переліку документів, що підлягають поданню Банку умови Договору не містять. Також, згідно параграфу 5 Положення вбачається, що у разі неподання відповідних відомостей Банк використовуватиме для визначення фінансового стану позичальника як дійсні ті дані та інформацію, про які позичальник повідомив Банк під час укладення договору. За таких обставин, нечітке формулювання Договору в цій частині також підлягає тлумаченню на користь споживача, тобто без зазначення чіткого переліку документів та строків його подачі Банк не був наділений правом покладати на позивача відповідний штраф. 
Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком. 
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 №6-80цс12.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що накладення на позичальника штрафу у разі неподання або несвоєчасного подання позичальником документів, що підтверджують його фінансовий стан є несправедливим, позаяк робота з оцінки кредитних ризиків здійснюється банком на власну користь, оскільки дозволяє оцінити ризик неспроможності позичальника повернути Банку суми наданого кредиту.
Також колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що згідно умов Договору на споживача покладений обов`язок щодо сплати страхових платежів та укладення відповідних договорів страхування свого життя чи здоров`я, а також добровільного страхування транспортного засобу типу «КАСКО», невиконання вказаних вимог до сплати споживачем неустойки не призводить.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на ту обставину, що недотримання Банком вимог п. 3 пар. 2, п. 6 пар. 10 кредитного договору №910.76545 від 14.04.2011 року в частині належного повідомлення позичальника про зміну істотних умов кредитування, призвело до несплати ОСОБА_1 нарахованих кредитором додаткових сум за кредитом, та, відповідно, штучного збільшення грошових зобов`язань позивача за Договором. Апелянтом не спростовано доводи позивача та надані ним докази щодо відсутності відповідного повідомлення Банку про нарахування додаткових штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору в той час, як ОСОБА_1 було сплачено останній платіж у відповідності до графіку сплати ануїтентних платежів, і він мав усі підстави очікувати на видачу кредитором довідки щодо відсутності кредитної заборгованості. 
Крім того апелянт зазначив, що 14.02.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис та звернуто стягнення на транспортний засіб ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості на користь Банку в розмірі 60058,36 грн., що на думку останнього підтверджує факт існування заборгованості позивача.
З огляду на вищевказане колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом.
Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 року, №296/5.
Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів.
У ст. 88 вищевказаного Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті закону нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше ніж 3 роки, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше ніж рік. 
Порядок учинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пп. 1, 3 гл. 16 розд. ІІ порядку вчинення нотаріальних дій).
Згідно з пп. 2.1 п. 2 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування й місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата й місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 закону «Про нотаріат»).
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.
Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, про захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 закону «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі №569/8884/17).
Таким чином, сама по собі наявність виконавчого напису приватного нотаріусу у даній справі у разі існування спору, не може слугувати підставою для висновку про наявність кредитних зобов`язань між сторонами та, відповідно, відсутності виконання зобов`язання зі сторони позичальника.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Банком не підтверджено належними та допустимими доказами порушення позичальником термінів сплати щомісячних платежів, в той час як позивачем до позовної заяви долучено належні, допустимі, достовірні та достатні докази повної сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 14.04.2011 року між сторонами, які відповідачем спростовані не були.
Наданий Банком до суду розрахунок заборгованості не підтверджує існування відповідних зобов`язань позичальника перед кредитором за договором кредиту. 
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, в той час як доводи апеляційної скарги не підтверджені доказами, що свідчить про її необґрунтованість та відсутність правових підстав для її задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року.

Судді:                                                                        Р.С. Гринчук 

                                                                               Л.М. Грох 

                                                                               А.М. Костенко