Справа № 442/7442/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1864/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – судді Крайник Н.П.
суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П. 
при секретарі Сеньків Х.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплої Мар`яни Юріївни про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

       16 листопада 2015 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі» (далі - ТзОВ «Чагарі») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення літ «К-1» (ряд 3, місце 6-7) на АДРЕСА_1 площею 15,80 кв.м, укладеного 14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою Мар`яною Юріївною. В обґрунтування позовних вимог ТзОВ «Чагарі» покликалося на те, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірне нежитлове приміщення, що є предметом договору дарування, скасоване, тобто відсутня правова підстава набуття ОСОБА_1 права власності на нього. Разом з тим, оспорюваним договором дарування порушуються права ТзОВ «Чагарі», оскільки торгові приміщення на АДРЕСА_1 споруджено на земельній ділянці, яка перебуває в оренді ТзОВ «Чагарі», яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою.
       22.11.2016 року у справі суддею Ковалем Р.Г. ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним договір дарування 14.06.2013 року.
       Відповідач ОСОБА_2 26.12.2016 року подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, ухвалою від 21.04.2017 року зазначене заочне рішення скасоване.
       Ухвалою від 18.05.2017 року справу прийнято до провадження суддею Нагірною О.Б.
       08.06.2017 року позивач подав до суду додаткові письмові обгрунтування позовних вимог, зазначав, що на момент укладення спірних договорів відповідачі не були власниками цього майна, і оскільки товариство має конкретний майновий інтерес щодо спірного нежитлового приміщення, то відповідно і має право заявляти такий позов.
       Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» відмовлено.
       Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі». 
       Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що районним судом не враховано, що оспорюваним договором дарування порушуються права позивача, так як спірне приміщення по АДРЕСА_1 А споруджено ТзОВ «Чагарі» на земельній ділянці, яка перебуває в оренді ТзОВ «Чагарі».
       Тому саме ТзОВ «Чагарі» як особа, яке самочинно звела комплекс будівель ринку у АДРЕСА_1 а, в т.ч. нежитлове приміщення літ. "К-1" (ряд 3, місце 6-7) на АДРЕСА_1 площею 15,80 кв.м має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на нього. Однак, не скасувавши договір дарування спірного приміщення, ТзОВ «Чагарі» не може претендувати на визнання за ним права власності на таке, оскільки самочинна будова вже має власника. Саме по собі скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення під літ. «К-1» (рад 3, місце 6-7) на АДРЕСА_1 , площею 15,80 кв.м. не може породжувати для ТзОВ «Чагарі» права на витребування такого від ОСОБА_2 , оскільки ТзОВ «Чагарі» не було власником цих приміщень на час визнання права власності на нього в судовому порядку за ОСОБА_1 ..
       Оскільки судове рішення, на підставі якого ОСОБА_1  набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна датоване 01.04.2013 року, тому вважає, що саме після цієї дати усі правочини, що пов`язані із скасованим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду не можуть мати юридично значимих наслідків та повинні бути скасованими. На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув,що призвело до ухвалення судом незаконного рішення у справі.
       Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ «К-1» (ряд 3, місце 6-7) на АДРЕСА_1 площею 15,80 кв.м, укладений 14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою Мар`яною Юріївною.
       Учасники справи у засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.
       10 червня 2020 року від приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплої Мар`яни Юріївни до Львівського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.
       Суд апеляційної інстанції вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
       Судом встановлено, що 14.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування нежитлового приміщення площею 15,8 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю. (том 1 арк. спр. 82-83).
       На час посвідчення договору дарування, нежитлове приміщення площею 15,8 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належало ОСОБА_1 на праві власності, таке право виникло у дарувальника ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.
       Зокрема, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року у справі № 442/2221/13-ц за ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно побудоване нежитлове приміщення загальною площею 15,80 кв. м. позначене на плані літ. «К-1» (ряд 3, місце 6-7), розташоване на АДРЕСА_1 (том 1 арк. спр. 87-89). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року у справі № 442/2221/13-ц, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (том 1 арк. спр. 32-35).
       Судом також встановлено, що на час подачі позову (16.11.2015 року) позивач, не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, оскільки така (земельна ділянка) перебуває у комунальній власності міста Дрогобич та за договором оренди землі передана в оренду ОК «Єдність разом». Рішенням Дрогобицької міської ради Львівської області від 23 травня 2013 року № 1035 ТзОВ «Чагарі» відмовлено у поновленні строку оренди земельної ділянки. (том 1 арк. спр. 34).
       Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування нежитлового приміщення недійсним, позивач посилався на те, що він має право на спірне нежитлове приміщення, як на об`єкт самочинного будівництва, оскільки самочинне будівництво здійснювалось ним на земельній ділянці, наданій міською радою у користування на правах оренди.
       Однак, такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне. 
       Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, відповідно до якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
       Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.
       Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що позивач не є стороною спірного договору та суду не надано доказів того, що оспорюваний договір порушує його права та інтереси, створює для нього негативні наслідки.
       За приписами статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
       Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
       Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
       Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
       Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.
       Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст. 331 ЦК).
       Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
       Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
       Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Дрогобицької міської ради Львівської області від 06 жовтня 2003 року № 238 ТзОВ «Чагарі» надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,2415 га для облаштування торгового майданчику. Ухвалою Дрогобицької міської ради Львівської області від 27 грудня 2006 року № 188 надано у користування ТзОВ «Чагарі» на умовах оренди земельну ділянку площею 4 626 кв. м, на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування ринку терміном на три роки. Строк оренди неодноразово продовжувався. Рішенням Дрогобицької міської ради Львівської області від 23 травня 2013 року № 1035 ТзОВ «Чагарі» відмовлено у поновленні строку оренди земельної ділянки. (том 1 арк. спр. 34).
       Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року у справі № 442/2221/13-ц також встановлено, що ТзОВ «Чагарі» самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці було збудовано об`єкти ринку, одне з яких (нежитлове приміщення) є предметом оспорюваного договору дарування (том. 1 арк. спр. 34-зворот).
       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним за позовом ТзОВ «Чагарі» відсутні, оскільки такий не порушує права та інтереси позивача, який не набув права власності на спірні приміщення, які є предметом договору, у встановленому порядку.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів. 
       Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.
       Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       А відтак, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року належить залишити без змін.
       Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
       Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 01.07.2020 року.

Головуючий:                                                                Крайник Н. П. 

Судді:                                                                        Шеремета Н. О.

                                                                               Цяцяк Р. П.