КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 вересня  2020 року місто Київ.
 
Справа 757/25580/18-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10112/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                            Желепи О.В.
суддів                                    Кулікової С.В., Олійника В.І.
секретар судового засідання     Миронюк І.В. 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року (у складі судді Васильєвої Н.П., інформація щодо дати постановлення повного тексту відсутня) 
за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина Андрія Анатолійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 56207011 з примусового виконання рішення суду від 20.03.2018 у справі № 12720730/17,заінтересована особа ОСОБА_2 , -
 
ВСТАНОВИВ:
 
Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин А.А. звернувся до суду з поданням та просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 127/2030/17 виданим 20.03.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 080 000,00 грн. основного боргу, 58 037,38 грн. - 3% річних, 193 202,56 грн. інфляційних витрат, 3 556 000,00 грн. - пені 0,5% від суми, а всього - 8 887 239,94 грн. та судові витрати в сумі 8 000,00 грн.
В обґрунтування подання посилався на те, що добровільно боржник вимоги виконавця та виконавчого листа не виконує, що свідчить, на думку приватного виконавця, про ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року подання задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 127/2030/17 виданого 20.03.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 080 000,00 грн. основного боргу, 58 037,38 грн. - 3% річних, 193 202,56 грн. інфляційних витрат, 3 556 000,00 грн. - пені 0,5% від суми, а всього - 8 887 239,94 грн. та судові витрати в сумі 8 000,00 грн.
Не погоджуючись з ухвалою, згідно поштової відмітки 03 липня 2020 року ОСОБА_1 , звернувся безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання.
 
В апеляційній скарзі посилається на  те, що ухвала є незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права.
Вказує, що про розгляд даної справи його судом першої інстанції не було повідомлено, копії рішення надіслано не було, про існування оскаржуваної ухвали дізнався випадково з єдиного державного реєстру судових рішень.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на умови застосування обмежень, встановлених ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», не дав оцінки достатності обґрунтування у поданні можливості застосування цих положень; не вказав в ухвалі конкретних фактів свідомих дій або бездіяльності боржника, спрямованих на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
Доказів, які б підтверджували факт свідомого ухилення боржника від виконання виконавчого листа,  виконавцем не надано, а сам факт невиконання виконавчого документу боржником не може бути достатньою підставою для застосування закону щодо тимчасового обмеження в праві виїзду.
Посилається в апеляційній скарзі на ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.97. 
 
Відзиву на апеляційну скаргу від виконавця та стягувача не надходило. 
 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
 
03.08.2020 від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Апеляційну скаргу підтримує, просить задовольнити.
 
В судовому засіданні апеляційного суду 09 вересня 2020 року приватний виконавець та представник стягувача проти задоволення скарги заперечували, просили ухвалу суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення приватного виконавця та представника стягувача, перевіривши матеріали справи, дослідивши копію матеріалів виконавчого провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 та 3 вказаної статі Закону визначено обов`язки та повноваження виконавця під час здійснення виконавчого провадження.
Згідно з пунктом 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виникає право у державного, приватного виконавця звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до пункту 5 частини 1, частини 2 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.
Суд розглянув подання у відсутність приватного виконавця, оскільки таке подання розглядається негайно відповідно до положень ст.441 ЦПК України.
Положенням цивільного процесуального закону, а саме ч. 1 ст. 441 ЦПК України визначено, що ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.
Задовольняючи подання приватного виконавця, суд вважав встановленими такі обставини:
На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. знаходиться виконавче провадження № 56207011 з виконання виконавчого листа № 127/2030/17 виданого 20.03.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 080 000,00 грн. основного боргу, 58 037,38 грн.- 3% річних, 193 202,56 грн. інфляційних витрат, 3 556 000,00 грн. - пені 0,5% від суми, а всього - 8 887 239,94 грн. та судові витрати в сумі 8 000,00 грн..
За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 .
17.04.2018 року приватним виконавцем  винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
17.04.2018 року приватним виконавцем направлено виклик боржнику з`явитися на прийом та надати інформації щодо сплати боргу за вище вказаним виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату боргу. В установлений строк боржник на прийом до приватного виконавця не з`явився.
17.04.2018 року приватним виконавцем направлено запит до Державної прикордонної служби України щодо перетинання кордону України боржником.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів за боржником на праві власності нерухомого майна не зареєстровано.
17.04.2018 року приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.
Згідно відповіді Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які отримують пенсію № НОМЕР_2 від 17.04.2018 та про осіб- боржників, які працюють за трудовим договорами та цивільно- правовими договорами, про останнє місце роботи № 1036683497 від 17.04.2018 - інформацію не знайдено.
Згідно відповіді Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями № 1036772100 від 18.04.2018 та про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб № 1036762717 від 18.04.2018 - інформації не знайдено.
03.05.2018 року приватним виконавцем направлено виклик боржнику з`явитися на прийом та надати інформації щодо сплати боргу за вище вказаним виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату боргу. В установлений строк боржник на прийом до приватного виконавця не з`явився.
03.05.2018 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що на неодноразові дзвінки та стуки в двері квартири ніхто не відчинив, однак зі слів сусідів, боржник систематично з`являється за даною адресою.
Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві за боржником на праві власності зареєстровано транспортний засіб, а саме: ДНЗ НОМЕР_3 , модель ВАЗ 21140, тип ТЗ за призначенням - загальний, тип ТЗ за конструкцією - легковий, тип кузова ХЕТЧБЕК-В, VIN - НОМЕР_4 , номер кузова - НОМЕР_4 , V двигуна - 1499, рік випуску - 2006, колір - сірий.
10.05.2018 року приватним виконавцем керуючись вимогами ст. 36 Закону винесена постанова про розшук майна боржника.
15.05.2018 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що на неодноразові дзвінки та стуки в двері квартири ніхто не відчинив. Боржнику залишено вимогу з`явитися на прийом до приватного виконавця.
Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 перетинає кордон України (пропускний пункт Колончак).
Суд вважав встановленим та доведеним, що приватним виконавцем були вчинені дії передбачені чинним законодавством з метою повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, здійснювались його виклики та направлялись численні вимоги, які були проігноровані боржником, а тому суд вважав доведеним факт ухилення боржника від виконання рішення суду та наявність підстав для його обмеження у праві виїзду за кордон.
Колегія суддів  з такими висновками суду, не погоджується, так як ті обставини, які суд вважав встановленими є недоведеними та спростовуються наявними в справі доказами.
 
Так, слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.
У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.
Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.
Відповідно до ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Згідно ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Оскільки, відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
Саме по собі невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує приватний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону «Про виконавче провадження» (який діяв на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та чинного на даний час), зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
 
З наданих  суду матеріалів виконавчого провадження  встановлено, що приватним виконавцем не надано доказів, які свідчили б про те, що боржник станом на день звернення до суду з відповідним поданням вчиняв, дії які свідчили про злісне ухилення останнього від виконання судового рішення.
Судом не враховано, що боржник з часу відкриття виконавчого провадження до направлення до суду приватним виконавцем подання не був повідомлений належним чином про наявне виконавче провадження.
Як вбачається з матеріалів справи приватним виконавцем здійснювались виклики боржника та надсилались документи з ВП56207011 за адресою : АДРЕСА_1, однак ОСОБА_1 зареєстрований за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), яка вказана у виконавчому документі та за якою він про відкриття виконавчого провадження та пов`язані з ним виконавчі дії належним чином повідомлений не був.
До апеляційного суду  було надано лише зворотне повідомлення, відповідно до змісту якого на адресу: АДРЕСА_2 була направлена лише заява про звернення виконавчого документу до виконання, а не постанова виконавця про відкриття виконавчого провадження.
 
Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии"» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «ЛеКонт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).
Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Звертаючись з поданням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, державний виконавець направив до суду подання, копію матеріалів виконавчого провадження без надання будь-яких доказів про повідомлення боржника щодо відкриття провадження, щодо отримання останнім виклику приватного виконавця та ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань.
Всі виходи, які здійснював виконавець, він здійснював в м. Києві, при тому, що адресою постійного місця проживання боржника є Вінниця.
Ні до суду першої інстанції ні до апеляційного суду не було надано беззаперечних доказів, що станом на час звернення з поданням, а це:23 травня 2018 року боржник був повідомлений про відкрите  17 квітня 2018 року виконавче провадження.
 Відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження не дають суду підстав для висновку, що на час звернення приватного виконавця з таким поданням уже мав місце факт ухилення від виконання рішення суду.
В даному конкретному випадку, враховуючи фактичні обставини справи та зміст подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, зокрема, відсутність у поданні вказівки на дії ОСОБА_1 , які свідчать про ухилення від виконання рішення суду, а також враховуючи, що додані до подання матеріали виконавчого провадження №56207011 не підтверджують факту умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати ОСОБА_1 таким, що свідомо та умисно станом на 25 травня 2018 року ухилявся від виконання покладених на нього судовим рішення зобов`язань.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що обмеження у праві виїзду за кордон було застосовано судом передчасно, без належного з`ясування фактичних обставин, що підлягають перевірці.
Крім того, з наданих приватним виконавцем матеріалів виконавчого провадження, апеляційним судом встановлено, що на даний час , а саме 06 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості 8 887 239 , 94 грн. повернуто стягувачу.
Представник стягувача в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що повторно стягувач виконавчий документ станом на 09 вересня 2020 року іще не подав.
 В статті 376 ЦПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Виходячи з викладеного, а також враховуючи, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими не були доведені , ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст.367-368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року скасувати та постановити нову.
 
У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина Андрія Анатолійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 56207011 з примусового виконання рішення суду від 20.03.2018 у справі № 12720730/17, заінтересована особа: ОСОБА_2   -відмовити. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови  складено  10 вересня 2020 року.
 
Головуючий           

Судді