П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/3146/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстер П.М.  
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
17 вересня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Капустинського М.М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Охримчук  М.Б.,
представника позивача: Антала В.І.,
представника відповідача: Бєлової В.А.          
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області, начальника сектору реагування патрульної поліції Дунаєвецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області Літвінчука Миколи Станіславовича , Регіонального сервісного центру МВС в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в червні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Хмельницький окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, начальника сектору реагування патрульної поліції Дунаєвецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області Літвінчука Миколи Станіславовича, Регіонального сервісного центру МВС в Хмельницькій області, про:
- визнання протиправними дії начальника сектору реагування патрульної поліції Дунаєвецького відділу поліції Головного управління національної поліції в Хмельницькій області Літвінчука М.С. по вилученню у позивача 28.05.2020 посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 28.05.2020;
- зобов`язання Територіального сервісного центру №6842 Регіонального сервісного центру МВС України в Хмельницькій області повернути позивачу посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 28.05.2020;
- стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених на оплату судового збору в сумі 1681,60 грн. та на оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області.
Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 13.07.2020 позов задовольнив.
Судове рішення мотивоване тим, що на час прийняття рішення про позбавлення позивача права керування транспортними засобами позивач не мав такого права, а набув його після застосування до нього адміністративного стягнення на виконання постанови Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 13.11.2018. Розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що становить 3000,00 гривень, підтверджується належними доказами.
Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Національної поліції України в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що 28 травня 2020 року Територіальним сервісним центром №6842 ОСОБА_1 видано посвідчення водія категорії «В» серії НОМЕР_1 , однак, одразу після отримання посвідчення водія, на виконання постанови Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 13.11.2018 (набрала законної сили 23.11.2018) складено акт про вилучення посвідчення водія, а вилучене посвідчення водія передано на зберігання до ТСЦ № 6842 РСЦ МВС в Хмельницькій області.
Також вважає, що у разі коли за отриманням або обміном посвідчення водія звертається особа, позбавлена в установленому порядку права на керування транспортними засобами, після оформлення посвідчення водія працівник територіального сервісного центру МВС викликає поліцейських для його вилучення, про що ними складається відповідний акт. У такому разі оформлене посвідчення водія вважається виданим, але особа його не отримує. 
Зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу абсолютно не співмірний із витратами позивача, оскільки справа є типовою та не потребує ніяких правових досліджень.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що згідно ст. 300 КУпАП постанова про накладеная адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.
Статтею 305 КУпАП встановлено, що контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.
Таким чином на момент винесення постанови суду від 13.11.2018 року чинним законодавством було чітко визначено порядок виконання постанови про позбавлення права керування транспортними засобами та органи, які мають забезпечити виконання постанови суду.
Між тим, докази вчинення працівниками органів внутрішніх справ дій на її виконання та повідомлення позивача про необхідність здачі посвідчення водія відсутні.
Вважає, що вилучення посвідчення водія поза межами визначеного у постанові суду строку можливе лише у тому разі, якщо позбавлена права керування особа ухиляється від здачі документа, що посвідчує це право, тому твердження відповідача є безпідставні та не обґрунтовані. 
Також вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним з наданими послугами адвоката, пов`язаними із розглядом даної справи.
В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 2018 року постановою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області у справі 674/1893/18 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення шляхом накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Згідно копії довідки Територіального сервісного центру № 6842 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області від 12.06.2020 №31/22/2-А-7, згідно Єдиного державного реєстру МВС 28 травня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 оформлено посвідчення водія серії НОМЕР_1 - вперше.
В подальшому, працівником ТСЦ №6842 РСЦ МВС в Хмельницькій області здійснено перевірку відомостей про особу згідно п. 21 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами та вчинено дії відповідно до вимог п. 23 Положення, а саме: оформлено посвідчення водія на ім`я позивача та виклик поліцейських, про що останніми складено відповідний акт вилучення посвідчення водія від 28.05.2020.
Відповідно до інформації викладеної в листі Дунаєвецького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області від 02 червня 2020 року №3997/105-2020 про направлення посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє знаходиться на збереженні в ТСЦ №6842 РСЦ МВС в Хмельницькій області.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Так, відповідно до ст. 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.
Згідно ч. 1 ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту  винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.
Приписами частини 1 статті 303 КУпАП передбачено, що не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження чи опротестування постанови відповідно до статті 291 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги або протесту. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінченим строку відстрочки.
Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень.
Приписми пп.1.10 п.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306 визначено, що водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів внутрішніх справ, зазначеними у пунктах 2 і 3 частини другої статті 222 нього Кодексу.
Відповідно до п. 2 Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 № 1086, тимчасове вилучення посвідчення водія на транспортний засіб здійснюється поліцейським.
Згідно п. 4 Порядку № 1086, у разі вчинення правопорушення, за яке передбачено накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, складається протокол про адміністративне правопорушення у двох примірниках і тимчасово вилучається посвідчення водія, про що робиться запис у протоколі.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1086, до винесення судом постанови у справі про адміністративне правопорушення та набрання нею законної сили поліцейський видає водієві тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом строком не більше ніж на три місяці з дати вилучення посвідчення.
Згідно п. 1.3 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої наказом МВС від 07.12.2009 № 515, посвідчення водія видається за умови, що вони не мають медичних протипоказань, закінчили підготовку, перепідготовку водіїв транспортних засобів за відповідними програмами в акредитованих Головним сервісним центром МВС закладах, про що отримали свідоцтво про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв, склали іспити в територіальних сервісних центрах МВС, на території обслуговування яких зареєстровані за місцем проживання.
При цьому, відповідно до п. 2.8. Інструкції № 515 під час оформлення документів для видачі або обміну посвідчень водія проводяться перевірки за Єдиним державним реєстром МВС щодо раніше виданих посвідчень водія, наявності адміністративних правопорушень, осіб, позбавлених права керування транспортними засобами, документів, що перебувають у розшуку, осіб, які перебувають у розшуку, виданих свідоцтв про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв. За результатами перевірок отримані матеріали долучаються до документів. Посадові особи засвідчують результати перевірок особистими підписами (із зазначенням прізвища, імені та по батькові).
У п. 2.10 Інструкції № 515 визначено, що якщо під час проведення перевірки поданих документів буде встановлено, що її позбавлено права на керування транспортними засобами, така особа до іспитів не допускається. У разі наявності в такої особи посвідчення водія посадові особи інформують про цей факт відповідний територіальний орган Національної поліції для прийняття рішення щодо його вилучення поліцейськими в порядку визначеному законодавством. Вилучене посвідчення водія надсилається (передається) поліцейськими до ТСЦ МВС за місцем проживання особи на зберігання до закінчення строку такого позбавлення.
Слід також наголосити, що відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2015 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач набув право керування транспортними засобами 28 травня 2020 року, коли йому було вперше видано посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 28.05.2020, тобто на момент винесення постанови Дунаєвецького районного суду Хмельницької області  від 13.11.2018 у справі 674/1893/18, до позивача разом із штрафом застосовано стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, коли останній не мав такого права, що виключало можливість позбавлення його права керування транспортними засобами.
Посвідчення водія тимчасово вилучається за наявності підстав вважати, що водієм вчинено правопорушення, передбачене КУпАП, за яке може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами (п. 3 Порядку № 1086).    
Колегія суддів зазначає, що на час прийняття рішення про позбавлення позивача права керування транспортними засобами позивач не мав такого права, а набув його після застосування до нього вказаного адміністративного стягнення, у зв`язку з чим положення Порядку № 1086 для вилучення у позивача посвідчення водія начальником сектору реагування патрульної поліції Дунаєвецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області Літвінчуком М.С.  не могли бути застосовані, оскільки ними врегульована процедура вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення особі, яка була наділена таким правом на час вчинення адміністративного правопорушення.
Отже, відповідач помилково застосував до позивача стягнення у вигляді позбавлення права, якого правопорушник не мав.
Таким чином, дії начальника сектору реагування патрульної поліції Дунаєвецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області Літвінчука Миколи Станіславовича при вилученні 28 травня 2020 року посвідчення водія у ОСОБА_1 , були неправомірними, оскільки на час прийняття рішення про позбавлення позивача права керування транспортними засобами позивач не мав такого права, а набув його після застосування до нього вказаного адміністративного стягнення.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції  в частині зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС в Хмельницькій області повернути ОСОБА_1 посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 28.05.2020.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції щодо вимоги позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на його користь витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Так, приписами ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, згідно з ч. 5, 6 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем  подано підтверджуючі документи, а саме:
- договір про надання правової допомоги від 04.06.2020 укладений між позивачем та адвокатом Анталем В.І. ;
-протокол погодження договірної ціни за надання правової допомоги (додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 04.06.2020);
- акт №8 від 11.06.2020 приймання - передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 04.06.2020;
- квитанцію №22 про оплату послуг з надання правової допомоги в сумі 3000,00 грн, згідно договору про надання правової допомоги від 04.06.2020 року та акта приймання - передачі наданих послуг від 11.06.2020.
Крім того, за висновками суду, витрати відповідають співвідношенню реальності понесених витрат з розумністю визначення їх розміру, з врахуванням складності справи. Разом з тим, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування неспівмірності витрат у разі заперечення щодо розміру останніх, не надав доказів, які б вказували на завищення наданих послуг або на неправомірне їх визначення.
Зважаючи на особливості справи, оцінивши акт приймання - передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 04.06.2020 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним з наданими послугами адвоката, пов`язаними із розглядом даної справи та підлягав відшкодуванню позивачеві у сумі 3000,00 грн.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  22 вересня 2020 року.
          
Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Капустинський М.М.