Постанова
Іменем України
 
20 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 146/1825/18
 
провадження № 61-20715св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Томашпільська селищна рада Томашпільського району Вінницької області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 31 липня 2019 року у складі судді Скаковської І. В. та постанову Вінницького апеляційного суду  від 15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Марчук В. С., Ковальчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його вітчим - ОСОБА_2 , з яким він проживав з 1977 року й до моменту його смерті. Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу        якої входить земельна ділянка площею 4,0800 га для ведення                  товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області.
Вказував, що спадкоємців першої черги за законом після смерті                 ОСОБА_2 не залишилося, заповіту за життя він не складав. 
Вказував, що оскільки померлий ОСОБА_2 був йому не рідним батьком, а співмешканцем його матері, то оформити право власності на спадщину в установленому законом порядку він не має можливості, оскільки відсутні дані про їх родинні відносини.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд встановити факт проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 у період         з 1986 року по день смерті останнього та визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,0800 га, яка розташована на території Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області, що належить ОСОБА_2 на підставі державного акта серії ВН № 050884, виданого 16 вересня 2004 року Томашпільською районною державною адміністрацією.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 31 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду  від 15 жовтня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статті 81 ЦПК України не надав суду належних і достатніх доказів на підтвердження того, що він спільно проживав разом зі спадкодавцем,                був пов`язаний з ним спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки, що є характерними ознаками сім`ї, а тому підстав для задоволення його позову немає.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                від 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не врахував, що на підтвердження факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ним були подані суду належні і достатні докази, зокрема, договір купівлі-продажу від 14 травня 1986 року, згідно з яким його мати ОСОБА_3 придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 , в якому вони проживали однією сім`єю разом із            ОСОБА_2 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом                           від 07 листопада 2006 року, згідно з яким він набув право власності на вищевказаний житловий будинок у порядку спадкування після матері, яка була цивільною дружиною ОСОБА_2 ; відомості про кількість виборців, які отримали виборчі бюлетені, серед яких був він та ОСОБА_2 , які мають спільне місцепроживання.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2020 року Томашпільська селищна рада Томашпільського району Вінницької областіподала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 4,0800 га, яка розташована на території Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області.
 
Встановлення факту проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 позивачу необхідне для визнання за ним у порядку спадкування за законом права власності на спадкове майно.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального              кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                  Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                       до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції         Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).
 
За правилами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц, провадження           № 61-6953св18, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:                1) проживання однією сім`єю зі спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
 
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня             2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
 
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі                                    № 644/6274/16-ц, провадження № 14-283цс18, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),  що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються              такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;                   2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
З указаного вбачається, що обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, надавши оцінку показам свідків, письмовим доказам, поданими сторонами, обґрунтовано виходив із того, що ці докази не підтверджують наявність усталених  відносин між позивачем та ОСОБА_2 , які притаманні родині, а обставини, на які посилається позивач (спільне проживання зі спадкодавцем), не підтверджують факту проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не містять жодних відомостей щодо виникнення між позивачем і померлим відносин, притаманних сім`ї.
 
Отже, встановивши, що ОСОБА_1 не довів, що постійно проживав зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться  до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити  без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 396, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 31 липня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня         2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян