КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
09 липня 2020 року                                                                                         місто Київ
Справа № 756/2629/18 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Суханової Є.М.
розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва, у складі судді Шевчука А.В. від 08 квітня 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року в справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2018 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Ювентіс» (далі - ПрАТ «СК «Юнівес») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування.
Позовна заява мотивована тим, що 16 липня 2017 року в селі Жукин, Вишгородського району, Київської області, сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участі автомобіля «УАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Маzda», державний номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам завдано матеріальних збитків.
Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 02 серпня 2017 року ОСОБА_1 було визнано винною у настанні вищевказаної ДТП.
Оскільки цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «УАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , було застраховано у ПрАТ «СК «Юнівес», останнє 09 листопада 2017 року виплатило потерпілому страхове відшкодування в розмірі 32 392,53 грн.
За змістом положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право на пред`явлення регресного позову до винної у ДТП особи у тому разі, якщо причиною ДТП було незабезпечення технічно справного стану застрахованого автомобіля.
З огляду на зазначене, ПрАТ «СК «Юнівес» в порядку п.п. «г» пп. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просило стягнути з водія забезпеченого транспортного засобу в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року позов ПрАТ «СК «Юнівес» задоволено.
22 квітня 2019 року Оболонським районним судом міста Києва від 22 квітня 2019 року ухвалено додаткове рішення, яким ОСОБА_1 у стягненні судових витрат на правничу допомогу пов`язаних з розглядом справи відмовлено.
ОСОБА_1 з вказаними судовими рішеннями не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Також просила додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове про задоволення її заяви про стягнення з позивача понесених судових витрат на правничу допомогу. Посилалась на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи і порушення судом норм права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов помилково застосував п.п. «г» п.п. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з посиланням на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 02 серпня 2017 року по справі № 363/2782/17, оскільки під час розгляду останньої судом не встановлювалось, чи відповідала гальмова система автомобіля «УАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , Правилам дорожнього руху, а саме приписам п. 31.4.1 за яких експлуатація транспортних засобів забороняється.
Зазначила, що протокол відносно неї за ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) не складався, до відповідальності за зазначеною статтею по факту ДТП, яка стала підставою для виплати страхового відшкодування позивачем, не притягувалась.
Вважала, що висновок суду про те, що визнання її вини під час розгляду справи про адміністративне правопорушення є достатнім доказом того, що гальмова система автомобіля УАЗ на час ДТП не відповідала п. 31. 4. 1. Правил дорожнього руху, являється необґрунтованим. 
У зв`язку з цим стверджувала, що, оскільки невідповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху в установленому порядку не визначена безпосереднім наслідком ДТП, правові підстави для задоволення регресного позову страховика відсутні.
ПрАТ «СК «Юнівес» надало до суду свій відзив на апеляційну скаргу, в якому просило відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення районного суду залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 32 392,53 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що факт порушення відповідачем правил дорожнього руху встановлений постановою Вишгородського районного суду Київської області від 02 серпня 2017 року. 
Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.
Так, матеріалами справи підтверджене таке.
16 липня 2017 року о 18 годині 30 хвилин на вул. Київська - вул. Набережна, в селі Жукин, Вишгородського району, Київської області, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «УАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , перед виїздом не перевірила і не забезпечила технічно справний стан гальмівної системи, під час руху не вибрала безпечної швидкості руху, в наслідок чого застосовуючи екстрене гальмування не справилась з керуванням здійснила виїзд на зустрічну смугу руху де сталося зіткнення з автомобілем «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався на зустріч, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Зазначеними діями водій ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.3 А, 12.1 Правил дорожнього руху.
Вказані обставини встановлені у постанові Вишгородського районного суду Київської області від 02 серпня 2017 року, в якій ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного штрафу.
Оскільки ці вільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «УАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , було застраховано у ПрАТ «СК «Юнівес», останнє 09 листопада 2017 року виплатило потерпілому від ДТП власнику транспортного засобу «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_2 , страхове відшкодування в розмірі 32 392,53 грн.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Пунктом першим частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до підпункту «г» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду у справі №357/11181/17 від 20 листопада 2019 року.
Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Не зважаючи на заяви апелянта, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень перед судом не доведено.
Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. 
Всупереч твердження апелянта, за наведеного, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, щодо права позивача на звернення з позовом в порядку підпункту «г» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ним свій обов`язок щодо виплати страхового відшкодування в сумі 32 392,53 грн потерпілому виконано.
Щодо твердження скаржника з приводу того, що при розгляді матеріалів відносно ОСОБА_1 , за статтею 124 КУпАП, Вишгородським районним судом Київської області 02 серпня 2017 року не встановлювалось, чи відповідала гальмова система автомобіля «УАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , Правилам дорожнього руху, а саме приписам п. 31.4.1 за яких експлуатація транспортних засобів забороняється слід зазначити таке.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Пунктом 6 статті 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Не зважаючи на заяви апелянта, з змісту постанови Вишгородського районного суду Київської області від 02 серпня 2017 року у справі № 363/2782/17 встановлено вину ОСОБА_1 в порушенні п. 2.3 А, 12.1 Правил дорожнього руху, на підставі досліджених і належним чином оцінених доказів, а також визнання вини самою ОСОБА_1 та притягнуто до відповідальності за статтею 124 КУпАП. 
Дана постанова Вишгородського районного суду Київської області від 02 серпня 2017 року в справі № 363/2782/17 у визначеному законом порядку набрала законної сили і не скасована. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що, попри твердженням апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ПрАТ «СК «Юнівес».
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних вище висновків суду першої інстанції про доведеність позовних вимог ПрАТ «СК «Юнівес» про стягнення виплаченого страхового відшкодування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
За наведеного, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Тому, керуючись ч. 13 ст. 7 , п. 1 ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року у справі за позовом за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Оскільки розгляд справи проведено без повідомлення (виклику) учасників справи, касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках визначених ст. 389 ЦПК України.   

 
Судді:                                                                                           С.В. Лівінський,

 
Р.В. Березовенко

 
Є.М. Суханова