РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року м. Рівне
Справа № 569/7929/19
Провадження № 22-ц/4815/826/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Хилевича С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:
позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 ,
відповідач - Управління поліції охорони в Рівненській області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , підписану їх представником адвокатом Хильчук Катериною Юріївною на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 травня 2020 року в складі судді Смолій Л.Д., проголошене в м. Рівне, дату складання повного судового рішення не вказано, 
в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Рівненській області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Позов мотивує тим, що 31 серпня 2018 року о 17 год. 30 хв. у м. Рівне по вул. Відінській,14 ОСОБА_3 в порушення п.п. 2.3.б, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21099, номерний знак НОМЕР_1 не був уважним, не зменшив швидкість, не зупинився, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перетинав проїзну частину по нерегульованому перехресті, внаслідок чого пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, а транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень. 
Зазначає, що внаслідок вказаної ДТП її син ОСОБА_2 , отримав тілесні ушкодження та перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ортопедії-травматології КЗ "Рівненська обласна дитяча лікарня" Рівненської обласної ради з 31.08.2018 року по 04.09.2018 року з діагнозом забій, гемартроз лівого колінного суглобу, забійна поверхнева рана лоба. 
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. Власником транспортного засобу ВАЗ 21099, під керуванням ОСОБА_3 , який під час скоєння ДТП перебував в трудових відносинах з відповідачем, є Управління поліції охорони в Рівненській області. 
Вважає, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 їй та її сину було завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнав її син у зв`язку з ушкодженням здоров`я та душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо її сина.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на свою користь та користь ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого вона діє, моральну шкоду в розмірі по 10000 грн. на кожного.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 4 травня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління поліції охорони в Рівненській області на користь ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_1 , у рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди 3000 грн. Стягнуто з Управління поліції охорони в Рівненській області на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування заподіяної їй моральної шкоди 3000 грн. Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено завдання їй та її синові ОСОБА_2 неправомірними діями працівника відповідача моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях. Разом з тим, враховуючи спосіб вчинення ДТП, її наслідки, виходячи також із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування завданої моральної шкоди є частково обґрунтованими і моральна шкода може бути компенсована грошовими коштами в сумі по 3000 грн. на користь кожного з позивачів.
В поданій апеляційній скарзі представник позивачів адвокат Хильчук К.Ю. вказує, що позивачі не погоджуються з рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди в сумі 3000 грн. на кожного з позивачів, оскільки він є заниженим.
Вважає, що суд першої інстанції не врахував всього обсягу і глибини пережитих страждань, а також, що відповідач по справі є юридичною особою та на відміну від фізичної особи з огляду на свій майновий стан спроможний виплатити моральну шкоду в розмірі 10000 грн. кожному потерпілому.
Через перебування на стаціонарному лікуванні з вини ОСОБА_3 ОСОБА_2 пропустив свято першого дзвоника, а також перші тижні навчання, так як після виписки з лікарні його лікування продовжилось в амбулаторних умовах.
Також, моральні страждання ОСОБА_2 виразились у тому, що йому довелося побувати учасником кримінального провадження та пережити допит у поліції, що завдало дискомфорту та незручностей. 
Звертає увагу, що тривалий час після ДТП ОСОБА_2 боявся іти до школи та до цього часу боїться переходити дорогу на нерегульованому пішохідному переході.
Просить рішення суду першої інстанції змінити, збільшивши розмір стягнутої з відповідача моральної шкоди з 3000 грн. до 10000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі наданих сторонами доказах, яким суд дав правильну оцінку та визначив розмір моральної шкоди, який не призводить до збагачення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження. 
31 серпня 2018 року о 17 год. 30 хв. на вул. Відінській, 14 в м. Рівне , ОСОБА_3 в порушення п.п. 2.3б, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху керував транспортним засобом ВАЗ 21099, номерний знак НОМЕР_1 , не був уважним, не зменшив швидкість, не зупинився внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який переходив проїзну частину по нерегульованому перехресті. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, а транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень. 
Постановою слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області від 28 вересня 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Із вказаної постанови вбачається, що згідно висновку судово-медичної експертизи, тілесні ушкодження ОСОБА_2 отримані внаслідок ДТП відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.71-72).
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2018 року, яка набрала законної сили 30 жовтня 2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.26)
Згідно копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого №8682 від 04 вересня 2018 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ортопедії-травматології з 31.08.2018 року по 4.09.2018 року з діагнозом забій, гемартроз лівого колінного суглобу, забійна поверхнева рана лоба (а.с.23).
Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Аналогічні роз`яснення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", із змінами та доповненнями.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (згідно із пунктами 1 та 3 частини другої статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (згідно із частиною першою статті 1187 ЦК України).
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах (частини друга та третя статті 1187 ЦК України).
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми закону для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду), так і певних спеціальних умов. До таких спеціальних умов належать: перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Якщо шкода завдана працівником у робочий час, але діями, які не пов`язані з виконанням трудових (службових) обов`язків, роботодавець відповідальності нести не буде.
На момент вчинення ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Управлінням поліції охорони в Рівненській області та виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується копіями витягу з наказу начальника управління поліції охорони в Рівненській області від 23.02.2018 року № 11 о/с про призначення останнього водієм автотранспортних засобів чергової частини батальйону Управління поліції охорони в Рівненській області, копією табеля обліку робочого часу та довідкою Управління поліції охорони в Рівненській області від 13.03.2019 року № 513/43/37/2019 (а.с. 29-32).
За наведеного, встановивши, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 , який на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про, те що обов`язок по відшкодуванню такої шкоди лежить саме на Управлінні поліції охорони в Рівненській області, як роботодавцю заподіювача шкоди. 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.
Оскільки, при визначенні розміру заподіяної ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 3000 грн. суд першої інстанції врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, порушення звичного способу життя потерпілого, а також виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з таким розміром моральної шкоди.
Зазначений розмір відшкодування є не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призводить до його збагачення.
За наведеного доводи апеляційної скарги щодо недостатності розміру стягнутої моральної шкоди правильності висновків не спростовують.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі є юридичною особою та з огляду на свій майновий стан спроможний виплатити моральну шкоду в розмірі 10000 грн. на кожного потерпілого, не заслуговують на увагу, оскільки законом (ст.1193 ЦК України) передбачено врахування судом при визначенні розміру відшкодування шкоди матеріального становища лише фізичної особи, яка її завдала, а не юридичної особи, на яку покладено обов`язок по відшкодуванню такої шкоди. 
Також, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок перебування ОСОБА_2 на амбулаторному лікуванні після виписки з лікарні він пропустив перші тижні навчання, так як жодних доказів тривалості лікування в амбулаторних умовах позивачами не надано.
Так як, апеляційна скарга ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17 червня 2020 року повернута в частині вимог, заявлених ОСОБА_1 у власних інтересах, оцінка доводам скарги в цій частині апеляційним судом не надається.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звільнений від сплати судового збору у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір за подачу ним апеляційної скарги підлягає віднесенню за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , підписану їх представником адвокатом Хильчук Катериною Юріївною, залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 травня 2020 року залишити без змін.
Судовий збір за подачу апеляційної скарги віднести за рахунок держави.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повне судове рішення виготовлено 14.07.2020 року.

Судді:                                                                 Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Хилевич С.В.