ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 363/1829/18
 
провадження № 22-ц/824/6376/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сушко Л.П., Мельника  Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
 
позивач -  ОСОБА_1 
 
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року у складі судді Чіркова Г.Є. повний текст складений 29.01.2020 року,
встановив:
У травні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - державний нотаріус двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Зубченко Л.С., приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. про встановлення факту проживання однією сім`єю до шлюбу, визнання права власності на частину сумісно придбаного майна, визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Позовні вимоги мотивовані тим, що в серпні 1994 року, позивач, перебуваючи в туристичній подорожі в Україні, а саме в м. Києві, познайомився з громадянкою України, відповідачем по справі ОСОБА_2 . В подальшому між ними виникли дружні близькі стосунки. У 1996 році ОСОБА_2 зареєструвала позивача у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 , та після розлучення відповідача з чоловіком у 1997 році, вони проживали в її квартирі разом однією сім`єю, вели спільне господарство, підтримували шлюбно-сімейні стосунки.
Зазначає, що до 2013 року він мав громадянство республіки Ліван, займав гарну посаду та мав достаток, аби утримувати себе та матеріально допомагати своїй дружині відповідачу по справі. 02 вересня 2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб, після якого позивач почав збирати документи на зміну громадянства. В 1999 році він розрахувався з роботи та за законами його країни отримав компенсацію в розмірі 30 666 281 ліванських фунтів, що згідно курсу валют НБУ складало на той час 20 276 доларів США. У 2000 році за кошти позивача у розмірі 2 500 доларів США, ними було придбано будинок та земельну ділянку площею 0, 2500 га за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки позивач майже не володів українською мовою, відповідач запевнила його, що згідно українського законодавства оформить правочин на себе, а він як її чоловік матиме рівні права на будинок та земельну ділянку. 
У 2012 році  ОСОБА_2  здійснила приватизацію придбаної земельної ділянки на своє ім`я, однак позивача до відома про цей факт не повідомила. 04 листопада 2016 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано.
Позивач вказує, що при підготовці позовної заяви йому стало відомо, що 01 липня 2017 року відповідач подарувала спірне майно ОСОБА_3 .
Разом з тим, він вважає, що спірний будинок та земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки придбавались в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому просив суд встановити факт проживання його та відповідача ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року до 2008 року; визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_2 , укладені 01 липня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку та 1/2 частину земельної ділянки. 
Відповідач заперечуючи проти задоволення позову зазначила, що доводи позовної заяви не відповідають дійсності, а позовні вимоги є необґрунтованими.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 2008 року.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та визначено, що кожному з них належить по Ѕ його частині.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 01 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Скасовано державну реєстрацію на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованої на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 35940796 від 01 липня 2017 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач посилається на те, що     до набрання чинності СК України правовий інститут проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу законом не був передбачений. Отже, вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, що не перебувають у шлюбі між собою, в період часу з 1997 року по 01 січня 2004 року не ґрунтується на вимогах закону.
Крім того ОСОБА_2 зазначає, що сам лише факт отримання компенсації за межами України не може бути доказом участі позивача у придбанні спірного житлового будинку, а показання свідків, надані під час розгляду справи, є поверховими, з яких не можливо встановити дійсні обставини.
Отже, відповідач вважає, що відсутні будь-які підстави для визнання житлового будинку спільною сумісною власністю її та позивача, а вимоги щодо визнання недійсним договору дарування будинку та скасування державної реєстрації права власності, є похідними від заявлених вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно, а тому,на її думку, також не підлягають задоволенню.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін. Вказує, що із відповідачем ОСОБА_2 з 1992 року постійно вели спільне господарство, спільно харчувалися, купували майно для спільного господарства, він власними коштами утримував сім`ю, придбав спільний будинок, ніс витрати по його поточному ремонту, утриманню й поліпшенню, а відтак зазначений спірний будинок придбано сторонами в спільну сумісну власність згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність».
В суді апеляційної інстанції відповідач та її представники апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, просили її задовольнити.
Представник позивача просив залишити без задоволення скаргу з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду апеляційної скарги,  до суду апеляційної інстанції не з`явилась, клопотань не подавала, тому колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у її відсутність, згідно ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з доведеності позовних вимог.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком з наступних підстав.
Судом встановлено, що  позивач ОСОБА_1 , будучи громадянином Лівану, за період 2002-2010 рік, неодноразово, за запрошенням відповідачки  ОСОБА_2 на тимчасовий в`їзд в Україну з наданням необхідного утримання та житлової площі, перебував в України з 11 липня 1996 року по 2011 рік та був зареєстрований за місцем проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.67-82).
З копії справи № 25 виданої 27 лютого 1999 року, згідно перекладу на українську мову вбачається, що після звільнення ОСОБА_1 за його заявою від 01 жовтня 1998 року зі служби, де він працював викладачем у школі соціального виховання у Лівані, йому було надано компенсацію за звільнення у розмірі 32 254 777 ліванських фунтів, що еквівалентно 20 276 доларів США, згідно курсу валют на 2000 рік (т.1 а.с.86).
Як вбачається з договору купівлі-продажу від 03.03.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородстького нотаріального округу Голуб Л.А., зареєстрованого в КП Вишгородське БТІ 26 жовтня 2001 року, ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.176).
02.09.2008 року Ісмаїль Ахмад та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (т.1 а.с.65)
З 11.06.2011 року позивач ОСОБА_1 , як громадянин України зареєструвався у придбаному ОСОБА_2 будинку за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.84).
Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 901961, виданого Жукинською сільською радою Вишгородського району Київської області 26.10.2012 року на підставі рішення № 73 від 23 березня 2004 року, ОСОБА_5 отримала право власності на присадибну ділянку для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку (т.1 а.с.148-149).
15.11.2016 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.11.2016 року, яке набрало законної сили (т.1 а.с.66).
01.07.2017 року ОСОБА_2 уклала договори дарування, якими спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку на якій розташований спірний будинок, подарувала відповідачу у справі ОСОБА_3  (т.1 а.с.148-149).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 20 квітня 2018 року встановлено власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , з 01 липня 2017 року є ОСОБА_3 (т.1 а.с.89).
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з вимогою встановлення факту проживання однією сім`єю з 1997 року, позивачем не враховано, що інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. 
До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Норми ст. 74 СК України набрали чинності з 01 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі.
А тому позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_2 з 1997 року не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки за діючим законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з відсутності правових підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюб4 за період з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Перевіряючи висновок суду щодо вирішення позовних вимог в межах періоду з 01.01.2004 року, судова колегія приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Так, відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 
На майно що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.
В порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України, ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.
Для встановлення таких обставин з`ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об`єктом поділу.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю.
Відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Таким чином, для встановленню факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 2008 року, позивач мав надати суду належні та допустимі докази того, що він та відповідачка не перебували у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач не довів своїх позовних вимог, не представив суду беззаперечних доказів на підтвердження ведення спільного господарства, єдиного бюджету, доказів того, що вони не перебували в іншому шлюбі в спірний період з 2004 року по 2008 рік. 
Тому на думку колегії суддів правові підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю сторонами за період з 01.01.2004 року до 2008 року без реєстрації шлюбу, з огляду на вимоги ст.74 СК України, відсутні.
Крім того, як встановлено судом право власності на спірний житловий будинок  отримано відповідачкою ОСОБА_2 у  2000 році, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем, а присадибна земельна ділянка одержана відповідачкою внаслідок безоплатної приватизації, і є її особистою приватною власністю, тому на думку судової колегії суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю сторін за визначений судом період, немає і підстав для визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності сторін та його поділу, і як наслідок визнання недійсним договору дарування та його державної реєстрації. 
Таким чином, судова колегія вважає, що висновки суду не  відповідають обставинам справи та вимогам закону, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус двадцять першої Київська державна нотаріальна контора, Київського міського нотаріального округу м. Києва Зубченко Лариса Степанівна, Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. про встановлення факту проживання однією сім`ю до шлюбу, визнання права власності на частину сумісно придбаного майна, визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                              

 
Судді: