22-ц/804/2801/20 
                                                                                265/2607/20 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції Вайновський А.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.             

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И  
02 вересня року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді      Попової С.А.,
суддів                            Зайцевої С.А., Лопатіної М.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи  
апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»  
на заочне рішення  Орджонікідзевського районного  суду міста Маріуполя  Донецької області від 27 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Вайновського А.М., повний текст рішення складено 27 липня 2020 року, 
у цивільній справі
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
до  ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 ,   про стягнення заборгованості за договором б/н від  29.01.2013р., за яким відповідачка отримала у кредит 15000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на умовах повернення кредитних коштів у визначені договором строки із зобов`язанням сплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах передбачених Договором, та Умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов кредитного договору, відповідачка не виконала свої зобов`язання, внаслідок чого станом на 29.02.2020р. утворилась заборгованість в загальному розмірі 1085706,грн, частину якої банк просив стягнути з позичальника у даному позові в розмірі 135677,45грн, що включає: заборгованість за тілом кредиту - 14465,99грн, заборгованість по процентам за користування кредитом -  121211,46грн, а також компенсувати понесені судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2102грн. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням  Орджонікідзевського районного  суду міста Маріуполя  Донецької області від 27 липня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 29.01.2013 у розмірі 14465,99грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати з оплати судового збору у розмірі 224,07грн. 

Задовольняючи позов частково і стягуючи основну суму заборгованості за кредитним договором, що складає тіло кредиту, яку позичальниця фактично отримала, але не повернула кредитору, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а власне того, що саме ці Умови і Правила мав на увазі позичальник, підписуючи анкету-заяву. Підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, відсутні. Тож, за правовідносинами, що виникли, суд вважав неможливим застосувати положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, що унормовують договір приєднання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В  апеляційній скарзі АТ КБ  «Приватбанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення процентів скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в зазначеній частині.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що, підписавши анкету-заяву, позичальник погодила і Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, якими визначено порядок і розмір сплати процентів за користутвання кредтиними коштами. Відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, суд першої інстанції не зважив на положення ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якими надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків, результатом чого стало допущення судом грубого порушення основоположних норм банківського кредитування. Відповідачем не заявлялись позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним, тому продовжуючи користуватись кредитними коштами, відповідач автоматично приєднувався до нових редакцій Умов та Правил, а також Тарифів, які також знаходяться на офіційному сайті банку. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Рішення в частині задоволення вимог про стягнення основної суми боргу не оскаржується і апеляційним судом не перевіряється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом, за змістом анкети-заяви від 29.01.2013р. ОСОБА_1 (а.с. 19) приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та Тарифів Банку, які викладені на сайті www.privatbank.com.ua, які за текстом позовної заяви утворюють укладений між сторонами договір (а.с. 1-5). Банком у змісті позовної заяви наголошено, що за цим договором відповідачеві підвищувався встановлений на платіжну картку кредитний ліміт до 15000грн. 
Відповідно до розрахунку банку заборгованість ОСОБА_1 , яка частково вимагається за заявленими позовними вимогами, станом на 29.02.2020р. складає 135677,45грн, з них: заборгованість за кредитом - 14465,99грн; заборгованість по процентам за користування кредитом з 29.01.2013р. по 31.07.2017р.- 121211,46грн (а.с. 6-11).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню в оскаржуваній частині,  виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до  ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1  ст.  626 ЦК України).
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 4 ст. 203 ЦК України. Правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі  (ст. ст. 203, 208 ЦК України).
Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, на яку в обґрунтування заявлених вимог посилається банк, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом статей 12, 11, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно із положеннями ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
За положеннями ч.ч. 1, 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
В наданій в копії анкеті-заяві (а.с. 9)  відсутні будь-які умови щодо оплатності кредитного договору. Цей документ не містить відображення волевиявлення відповідача щодо будь-якої процентної ставки, умови її підвищення. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.02.2020р., посилався на Тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: www.privatbank.com.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Оскільки в розумінні ст. 634 ЦК України умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Втім, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 29.01.2013 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо розміру і порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, в тих документах, що додані банком до позовної заяви. 
За змістом п. 2.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 42): «Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком». Ці Умови і Правила не містять власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 .
Отже, факт погодження позичальником долучених банком Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 21-53), які за дією в часі мають мінливий, змінюваний  характер, а також Тарифів (а.с. 20) не встановлений, зокрема і в частині зобов`язання сплачувати проценти.    
Таким чином, вказані Умови та Правила, які всупереч положенням в п. 2.1.1.2.4. не узгоджені із клієнтом ОСОБА_1 , не підписані нею, не становлять складову частину договору між сторонами, бо не можна їх ідентифікувати як безпосередньо віднесені до укладеного між сторонами договору, у зв`язку з чим в даному випадку (в оскаржуваній частині рішення - щодо стягнення процентів) неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в частині узгодження між сторонами обсягу плати за користування грішми, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Представлений банком розрахунок заборгованості, доданий до позову, також не містить даних про нараховані відсотки помісячно. Такий розрахунок не підтверджує існування боргу в частині процентів, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. 
Також, до позову позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 20). Даний документ не містить підпису клієнта ОСОБА_1 . Крім того, в цьому документі визначено 4 опції-підвидів різних карток «Універсальна», жодна з яких не обрана клієнтом ОСОБА_1 : не підписані конкретні опції (з 4 запропонованих видів карток). Більш того, і у змісті апеляційної скарги не було деталізовано, на яких умовах використовувалась і яка саме кредитна картка з чотирьох різних за умовами карток «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» - підтверджень цьому ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, апеляційний суд звертає увагу на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2  ст.  11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов щодо сплати процентів, які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Посилання позивача на положення ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо заборони надання безпроцентних кредитів, як на безумовну підставу для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами позики за процентною ставкою в розмірі 30% річних, що у спірному періоді змінювалася як в сторону зменшення, так і в сторону збільшення згідно відомостей у розрахунку заборгованості (а.с. 6-11), не є спроможними з огляду на межі заявлених позовних вимог і зібрані докази у даній справі, з яких не вбачається узгодження між сторонами при укладенні договору певної плати за користування кредитним ресурсом. Відтак, в розумінні положень в абзаці 2 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, діючій на момент укладення договору в жовтні 2013 року) позичальник не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві не обумовлені договором проценти. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами АТ КБ «Приватбанк», відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги                       ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем в порядку, передбаченому ст. ст. 12, 76 - 81 ЦПК України, належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами обумовлення і узгодження між сторонами в укладеному договорі конкретних умов зі сплати процентів, строків їх сплати, а також не доведено факту неналежного виконання взятих за цим договором чітко визначених зобов`язань з боку позичальника, через що відсутні підстави для покладення на відповідача ОСОБА_1 майнової цивільно-правової відповідальності, обумовленої ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, у вигляді сплати на користь позивача заявленої суми процентів за користування кредитом.   
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.
За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права та обґрунтоване наявними у справі доказами, - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

              П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного  суду міста Маріуполя  Донецької області від 27 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 02 вересня 2020 року.

Судді:                                                                                        С.А.Попова 

                                                                                                                                                                                      С.А.Зайцева

             М.Ю.Лопатіна