Постанова
Іменем України 
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/11379/16-ц
провадження № 61-38202св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Житлово-будівельний кооператив «Приморський-27», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Павлишин Юрій Миколайович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року у складі судді Пучкової І. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Приморський-27» (далі - ЖБК «Приморський-27»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Уточнена позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . 17 вересня 2013 року вона звернулася до ЖБК «Приморський-27» із заявою про прийняття її до членів кооперативу та укладання з нею договорів про надання житлово-комунальних послуг, однак на її заяву відповіді не надано.
ОСОБА_1 вважає, що такі дії ЖБК «Приморський-27» є неправомірними та порушують вимоги статей 7, 15, 18, 20 Закону України «Про звернення громадян». 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати дії ЖБК «Приморський-27» такими, що порушують вимоги частини другої статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та статей 7, 15, 18, 20 Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язати ЖБК «Приморський-27» укласти договори про надання житлово-комунальних послуг» та надати відповідь на заяву від 17 вересня 2013 року відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про звернення громадян».
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії ЖБК «Приморський-27» щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді на заяву від 17 вересня 2013 року відповідно до вимог статей 7, 15, 18, 20 Закону України «Про звернення громадян».
Зобов`язано ЖБК «Приморський-27» надати відповідь на звернення ОСОБА_1 від 17 вересня 2013 року відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про звернення громадян».
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суди постановили, що відповідач порушив вимоги статей 15, 20 Закону України «Про звернення громадян», оскільки вчасно не надав позивачу відповідь на її звернення, тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача надати відповідь підлягають задоволенню. Щодо вимог про зобов`язання відповідача укласти договори про надання послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», то відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. При цьому ЖБК «Приморський-27» не зобов`язаний укладати з позивачем договори про надання житлово-комунальних послуг, що, у свою чергу, не є порушенням вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з боку ЖБК «Приморський-27», тому правових підстав для задоволення такої вимоги немає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Павлишин Ю. М., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2018 року в частині відмови визнання дій ЖБК «Покровський-27» такими, що порушують пункт 1 частини другої статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та зобов`язання ЖБК «Покровський-27» заключити договір з ОСОБА_1 про надання послуг на утримання майна та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому не переглядаються судом касаційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили всіх обставин справи та не з`ясували причину, через яку ЖБК «Приморський-27» не бажає укладати договір з позивачкою. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзивах на касаційну скаргу ЖБК «Приморський-27» та ОСОБА_2 зазначили, що суди попередніх інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, та ухвалили обґрунтовані рішення.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Павлишин Ю. М., на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2018 року і витребувано із Київського районного суду м. Одеси цивільну справу № 520/11379/16-ц.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
Відповідно до договору дарування від 06 червня 2008 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
Будинок  АДРЕСА_2 обслуговується ЖБК «Покровський-27». ОСОБА_1 не є членом ЖБК «Покровський-27».
 
17 вересня 2013 року  ОСОБА_1 звернулася до ЖБК «Покровський-27» із заявою про прийняття її в члени кооперативу та укладання з нею договорів про надання житлово-комунальних послуг.
 
Згідно з протоколом позачергових загальних зборів ЖБК «Приморський-27» від 05 жовтня 2013 року № 4 заява ОСОБА_1 від 17 вересня 2013 року не розглянута.
 
27 липня 2014 року загальними зборами ЖБК «Приморський-27» заяву ОСОБА_1 було розглянуто, ухвалено рішення прийняти власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 в члени ЖБК «Приморський-27» після сплати боргу за квартиру.
 
07 грудня 2016 року ЖБК «Приморський-27» листом, направленим на адресу ОСОБА_1 , повідомив, що її заява вже була розглянута на загальних зборах 27 липня 2014 року та ухвалено відповідне рішення, а тому повторне звернення розгляду не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині задоволених позовних вимог не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку. 
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
 
У частинах першій та другій статті 19 цього Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
 
Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; виконавцем відповідно до Закону є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
 
Отже, обов`язок споживача укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг кореспондується з обов`язком виконавця укласти цей договір, який буде відповідати типовому договору.
 
Закон передбачає істотні (обов`язкові) умови договору на надання житлово-комунальних послуг між виконавцем/виробником та споживачем. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним.
 
Так, істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: найменування сторін; предмет договору; вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; права та обов`язки сторін; порядок контролю та звіту сторін; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; порядок здійснення ремонту; відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; порядок вирішення спорів; перелік форс-мажорних обставин; строк дії договору; умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; дата і місце укладення договору.
 
Крім істотних, договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення. Процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.
 
Разом з тим зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту типового договору.
 
Форма та зміст (умови) типового договору на час виникнення спірних правовідносин були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків іспоруд та прибудинкових територій».
 
З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також чинної на час виникнення спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
 
Таким чином, підготовка та укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком виконавця. Відмова виконавця послуг від підготовки та укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).
 
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit vCroatia), № 48778/99, пункт 25).
 
Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
 
Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статті 3, 6,12-15, 20 ЦК України) можна дійти висновку про те, що в разі відмови виконавця на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.
 
Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 травня 2018 року в справі № 757/45133/15-ц (провадження                       № 14-114цс18).
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову в частині відмови укласти договір з підстав, що ЖБК «Покровський-27» не зобов`язане укладати договір з позивачем.
 
Крім того, відповідно до вимог частини першої статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.
 
Суди попередніх інстанцій викладеного не врахували, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, чи відмовляється позивач від укладення договору, який відповідає вимогам типового договору, та чи порушено право позивача на укладення цього договору; не з`ясували, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку із чим фактично усунулися від вирішення спору в цій частині, передчасно дійшовши висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Отже, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
 
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить урахувати викладене, надати належну оцінку доводами і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Павлишин Юрій Миколайович, задовольнити частково.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2018 року в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні дій Житлово-будівельного кооперативу «Покровський-27» такими, що порушують пункт 1 частини другої статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та зобов`язання Житлово-будівельного кооперативу «Покровський-27» заключити договір з ОСОБА_1 про надання послуг на утримання майна скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова 

                                                                                                                   Б. І. Гулько

                                                                                                                   Р. А. Лідовець 

                                                                                                                   Ю. В. Черняк