УХВАЛА

03 липня 2020 року 
Київ
справа №9901/146/20
адміністративне провадження №П/9901/146/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Блажівської Н.Є., 
судді - Білоус О.В., Гімон М.М., Желтобрюх І.Л.,  Усенко Є.А., 
розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправним і нечинним Указу, -

В С Т А Н О В И В:

4 червня 2020 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Президента України Зеленського В.О. (надалі також - відповідач, Президент України), у якій просить визнати протиправним і нечинним Указ Президента України від 5 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань» (надалі також - Указ).
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня  2020 року вищевказану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам  статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), а саме  для обґрунтування яким чином і як саме усі норми оскаржуваного Указу порушують права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, а також надати відомості щодо застосування усіх положень оскаржуваного Указу безпосередньо до позивача або про належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовуватися цей акт.
Цією ухвалою, яку отримано позивачем 24 червня 2020 року, встановлено позивачу строк протягом 10 днів з дня отримання цієї ухвали Верховного Суду, без урахування строку дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), встановленого Кабінетом Міністрів України, для усунення недоліків позовної заяви.
До закінчення зазначеного строку ОСОБА_1  реалізовано своє право на усунення недоліків позовної заяви та 1 липня 2020 року подано уточнену позовну заяву.
Надаючи оцінку зазначеним в уточненій заяві доводам та вирішуючи питання щодо можливості прийняття до провадження даного позову, суд враховує таке.
Залишаючи позовну заяву без руху, Верховний Суду вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
При цьому, суд акцентує увагу на тому, що процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував, які конкретно з його прав та охоронюваних законом інтересів порушує оскаржуваний правовий акт та які правові наслідки безпосередньо для неї породжує таке рішення суб`єкта владних повноважень.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У пункті 8 частини першої статті 4 КАС України визначено зокрема, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції щодо заявника.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;     д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відтак, право на судовий захист не є абсолютним. Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб`єкта владних повноважень та дій, спрямованих на прийняття такого акта, позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень та дії/бездіяльність, які передують його прийняттю. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.
В уточненій позовній заяві на підтвердження обставин щодо порушення прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, застосування усіх положень оскаржуваного Указу безпосередньо до позивача, ОСОБА_1 фактично посилається на ті ж обставини, що були зазначені в позовній заяві  від 4 червня 2020 року, зокрема про те що Президент України відповідно до Конституції України та Закону України «Про Державне бюро розслідувань» не мав права затверджувати структуру центрального апарату Державного бюро розслідування та, вийшовши за межі своїх повноважень, перебрав на себе частину повноважень Директора ДБР, у зв`язку із чим позивач, як підозрювана у кримінальному провадженні, опинилася в ситуації, за якої у неї відсутня обґрунтована впевненість у власному правовому становищі. У даному випадку, на думку позивача, невизначеним є правове становище органів досудового розслідування, які де факто здійснюють відповідне розслідування відносно неї, проте де юре не можуть вважатися органами досудового розслідування відповідно до оскарженого Указу.
Доводи позивача, наведені в позовній заяві від 4 червня 2020 року та  у позовній  заяві, поданій на усунення недоліків, зводяться фактично  до того, що дії під час процедури досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо неї, як підозрюваної, вчинялись неуповноваженим суб`єктами.
Так, Суд зазначає, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть бути оскаржені тільки ті правові акти та/або дії чи бездіяльність Президента України, які виникли у правовідносинах, у яких він реалізовує свої владні (управлінські) повноваження, і які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.
Зміст позовної заяви вказує на те, що позивачем оскаржується Указ Президента України від 5 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», яким затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань, а саме: 
1. Центральний апарат: Головне слідче управління, Головне оперативне управління, Головне оперативно-технічне управління, Управління внутрішнього контролю, Управління забезпечення особистої безпеки, Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013 - 2014 роках, Управління правового забезпечення, Управління міжнародного співробітництва, Управління кадрової роботи та державної служби, Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації, Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку, Управління забезпечення діяльності, Управління інформаційних технологій, Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації, Відділ організаційно-аналітичного забезпечення, Патронатна служба.
2. Територіальні управління: Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області; Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області, Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області, Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь, Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області, Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області, Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.
3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.
Водночас, як свідчить зміст уточненої позовної заяви від 1 липня 2020 року, в ній взагалі не наведено обґрунтування щодо застосування всіх положень оскаржуваного Указу до позивача або щодо належності позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовані або будуть застосовуватися усі положення вказаного Указу.
Тобто позивачем не наведено обставин про порушення її прав, свобод та інтересів кожним пунктом оскаржуваного Указу та в який спосіб дія кожного з них поширюється на позивача.
Доводи позивача зводяться фактично  до того, що дії під час процедури досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо неї, як підозрюваної, вчинялись неуповноваженим суб`єктами.
Водночас вирішення питання про дотримання законності під час здійснення окремих процедур в досудовому розслідуванні кримінального провадження перебуває саме в межах компетенції слідчого судді. 
Відтак, проаналізувавши уточнений позов, суд дійшов висновку, що позивачем не виконано усіх вимог ухвали Верховного Суду від 9 червня 2020 року, а саме вимоги щодо належного обґрунтування порушення Президентом України при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій її прав, свобод та інтересів шляхом прийняття оскаржуваного Указу та обґрунтування яким чином і як саме усі норми оскаржуваного Указу порушують права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, а також в частині надання відомостей щодо застосування усіх положень оскаржуваного Указу безпосередньо до позивача або про належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовуватися цей акт.
Отже, ОСОБА_1 позовну заяву у відповідність до вимог чинного процесуального законодавства не приведено.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. 
Враховуючи викладене, з огляду на неусунення позивачем недоліків позовної заяви, остання разом з доданими до неї документами підлягає поверненню особі, що її подала.
Згідно з частиною восьмою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Оскільки позивачем не усунуто недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 9 червня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для повернення позову.
Керуючись статтями 19, 22, 160, 161, 169, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського В.О. про визнання протиправним і нечинним Указ Президента України від 5 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань повернути позивачу.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів із дня її підписання.
Судове рішення Верховного Суду у таких справах набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
З урахуванням доповнення пунктом 3 до      розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, зокрема, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені      статтею 295 КАС України, а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Суддя-доповідач                                                                                  Н.Є. Блажівська
Судді                                                                                                      О.В. Білоус
                                                                                                   М.М. Гімон
                                                                                                               І.Л. Желтобрюх
                                                                                                               Є.А. Усенко