ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/584/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
секретар судового засідання Лащенко Р.В. 
за участі позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Первухіної І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 р. (суддя Лозицька І.О.,  повне судове рішення складено 07.04.2020 р.)  в справі № 160/584/20 за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 р. по 26.12.2019 р. в розмірі 131  232,64 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 р. в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянтом зазначено про неврахування судом першої інстанції, що вимоги позивача стосуються періоду з 21.05.2019 р. по 26.12.2019 р., а середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у справі № 160/2755/19 розрахований по 21.05.2019 р. Крім того, фактичне постановлення рішення у зазначеній справі та набуття ним законної сили відбулось 14.11.2019 р. Вважає неправильним застосування до цих правовідносин правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 27.06.2018 р. в справі № 810/1543/17, та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, оскільки правовідносини  в цій справі не є подібними правовідносинам у справі № 810/1543/17. Тим більш, правовідносини у справі № 810/1543/17 стосуються питання стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні поліцейського. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2018 року у справі № 804/2745/18 позов ОСОБА_1  до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні  задоволено частково, визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Шевченківської районної у місті Дніпрі ради №12/1-к від 28.02.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, стягнуто  з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 105 495 грн., стягнуто з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1   середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17 023 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 року у справі №160/2755/19, яке постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019 року залишено без змін, позов ОСОБА_1  до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про стягнення середнього заробітку задоволено, стягнуто з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради (ЄДРПОУ 34059261) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01.09.2018 року по 22.01.2019 року в розмірі 84 052,64 грн., стягнуто з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради (ЄДРПОУ 34059261) ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 54 891,52 грн.
13.12.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою від 12.12.2019 року, в якій викладено вимогу у семиденний строк з моменту отримання заяви виконати судове рішення у справі № 160/2755/19, а також сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по дату фактичного розрахунку.
Рішення суду у справі № 160/2755/19 виконано 26.12.2019 року, що не заперечується сторонами.
Заяву від 12.12.2019 року відповідачем проігноровано.
          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до  статті 117 КЗпП України  може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати,  після прийняття судового рішення (в цьому випадку таке рішення в справі № 160/2755/19  прийнято Дніпропетровським окружним адміністративним судом 21.05.2019 року про стягнення середнього заробітку) норми статей  116,  117 КЗпП України  не застосовуються, а зобов`язання колишнього роботодавця виплатити середній заробіток змінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 
Тобто, суд першої інстанції вважав, що положення статей 116,  117 КЗпП  не    передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати та інших виплат, що мала місце після того, як ці суми були стягнуті в судовому порядку.
Суд визнає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2018 р. в справі № 804/2745/18 визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Шевченківської районної у місті Дніпрі ради №12/1-к від 28.02.2018 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, стягнуто  з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 105 495 грн., стягнуто з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1   середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17 023 грн.
          Позивача поновлено на посаді розпорядженням голови Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 22.01.2019 р. № 5-к.
ОСОБА_1 у березні 2019 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом    до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 р. у справі №160/2755/19, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019 р., стягнуто з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01.09.2018 р. по 22.01.2019 р. в розмірі 84 052,64 грн. та  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 54 891,52 грн.
Розпорядженням голови Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 31.01.2019 р. № 6-к «Про надання частини щорічної відпустки ОСОБА_1 та наступне його звільнення», звільнено ОСОБА_1 , головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу районної у місті ради, 14 лютого 2019 року за угодою сторін, підстава – заява   ОСОБА_1  від 31.01.2019 р.
13.12.2019 р. позивач звернувся до відповідача із заявою з вимогою у семиденний строк  виконати судове рішення у справі № 160/2755/19, а також сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 р. по дату фактичного розрахунку.
Судове рішення в справі № 160/2755/19 виконано 26.12.2019 р.
Спірним в цій справі є питання права особи на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
          Згідно з частиною другою  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 43 Конституції України  встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої  статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі   статтею 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої  статті 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За положеннями частини другою статті 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, підставою для виплати передбаченого  частини 2 статтею 117 КЗпП України  відшкодування  є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як зазначено вище, спірним в цій справі є питання права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, як зазначає позивач, відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 р. по 26.12.2019 р. в розмірі 131  232,64 грн.
Судом встановлено, що 26.12.2019 р. позивачу роботодавцем виплачено середній заробіток за час затримки  виконання рішення суду за період з 01.09.2018 р. по 22.01.2019 р. в сумі  84  052,64 грн. та середній заробіток за час затримки  розрахунку при звільненні в розмірі  54  891,52 грн.
Тобто, виплачені позивачу 26.12.2019 р. суми у будь-якому разі не можуть вважатися «належними звільненому працівникові сумами», тобто виплатами, на отримання яких позивач мав право станом саме на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно, в межах спірних правовідносин відсутні фактичні обставини та правові підстави для застосування приписів статті 117 КЗпП та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.  
Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції  про необґрунтованість позовних вимог. 
Суд визнає помилковими доводи апелянта та  вважає за необхідне зазначити, що оскільки 22.01.2019 р. з позивачем проведено остаточний розрахунок та виплата сум, на які він мав право при звільненні, то право позивача на отримання відповідного відшкодування від роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні поновлено рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 р. у справі №160/2755/19, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019 р., яким стягнуто з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01.09.2018 р. по 22.01.2019 р. в розмірі 84 052,64 грн. та  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 54 891,52 грн.
Затримка ж виконання рішення у справі № 160/2755/19  не є затримкою розрахунку при звільненні у розумінні статті 117 КЗпП, відповідно, не може тягнути за собою правові наслідки, встановлені цією правовою нормою.  
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 р. в справі № 160/584/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 р. в справі № 160/584/20  за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 28.09.2020 р. та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 29.09.2020 р. 
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко