ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/295/15                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 липня 2020 року                                                                                    м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Мельничука В.П., Собківа Я.М.,
секретаря                                                  Суркової Д.О.,
за участю представників сторін:
від позивача - не прибув,
від відповідача - Іванець І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення коштів, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:
У січні 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач, МЮ України), в якому просить визнати порушення відповідачем її права щодо справедливого суду та володіння своїм майном через неповне та несвоєчасне виконання рішення Європейського суду від 21 лютого 2013 року у справі «ПМП «Фея» та інші проти України», а також стягнути кошти у відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням та протиправною бездіяльністю відповідача в сумі 8946,00 грн. та 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Європейського суду з прав людини від 21 лютого 2013 року у справі «ПМП «Фея» та інші проти України», яким державу Україну зобов`язано сплатити позивачу 3000 євро як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, компенсацію судових витрат та виконати рішення національного суду - постанову Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2008 року. Однак, станом на день звернення до суду рішення національного суду повністю не виконано, що завдало моральну шкоду, яку позивачем оцінено у розмірі 5000,00 грн. Крім того, на момент виконання рішення національного суду перераховані позивачу грошові кошти знецінились, що призвело до матеріальних втрат у сумі 8946,16 гривень.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року та постановою Верховного Суду від 07 травня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_1 у частині вимог про визнання порушення Міністерством юстиції України права щодо справедливого суду та володіння своїм майном через неповне та несвоєчасне виконання рішення Європейського суду від 21 лютого 2013 року у справі «ПМП «Фея» та інші проти України» - залишено без розгляду.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2015року , залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 07 травня 2019 року скасовано зазначені рішення місцевого та апеляційного судів, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість рішень судів щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 8946,00 грн. та 5000,00 грн. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій не в повному обсязі досліджено факт неповного виконання рішення суду, а саме несплати позивачу 1023, 11 гривень.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з МЮ України 1023,11 грн. та 1500,00 моральної шкоди. 
Не погоджуючись із рішенням суду, сторони звернулися з апеляційними скаргами. Пашацька О.П. зазначає, що рішення в частинні відмови в задоволенні позову не ґрунтується на доказах, які містяться у матеріалах справи, та нормах чинного законодавства, а тому підлягає зміні в частині сум до стягнення.
Міністерство юстиції України наголошує на тому, що судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Відповідач звертає увагу на те, що рішенням Європейського суду від 21 лютого 2013 року у справі «ПМП «Фея» та інші проти України» Україну зобов`язано виконати виключно постанову Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2008 року. Отже, виконання постанови Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 липня 2006 року та додаткової постанови Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2009 року не було предметом розгляду в рамках справи «ПМП «Фея» та інші проти України», а тому підстави для задоволення позову відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 зазначає, що виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2008 року передбачає сплату коштів, визначених цією постановою, а також постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 липня 2006 року, яка залишена в частині без змін судом касаційної інстанції, а також додатковою постановою Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2009 року. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення не має негативного впливу, а тому не може бути підставою для його скасування.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача МЮ України  зазначає, що звертаючись з вимогою про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 не вказує на характер спраждань, викликаних очікуванням виконання рішення суду відповідачем, про будь-які приниження з боку органа державної влади або його посадових осіб та негативні наслідки, яких зазнав позивач через бездіяльність відповідача. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.
Судом установлено, що Рішенням Європейського суду з прав людини справа «ПМП «Фея» та інші проти України», заява №27617/06 та 126 інших заяв, від 21 лютого 2013 року постановлено, що держава - відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишились невиконаними та сплатити протягом трьох місяців: 3000 євро спільно заявникам у заявах №32178/09 та №50804/09; 3000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку №1, та 1500 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку №2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу.
Зі змісту додатка №1 до Рішення убачається, що заяві ОСОБА_1 від 10 вересня 2010 року присвоєно № 53963/10,       виконанню підлягає - судове рішення Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2008 року.
Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. на підставі Рішення Європейського суду з прав людини №27617/06 від 21 лютого 2013 року прийнято постанову від 18 березня 2013 року про відкриття виконавчого провадження №37162544.      
Платіжним дорученням від 02 вересня 2013 року №1220 позивачу перераховано 31736,21 грн. (еквівалент 3000 євро), від 11 жовтня 2013 року №3956 - 367,82 грн. пені за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини та від 20 травня 2014 року №274 - 4258,92 грн. заборгованість за рішенням національного суду.
13 червня 2014 року Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №37162544 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.
Водночас, на виконання рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова, в частині, яка залишена без змін постановою Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2008 року, позивачем на виконання було подано виконавчий лист від 21 листопада 2008 року №2-а-170 та від 11 лютого 2009 року про стягнення з Ліквідаційної комісії Управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної облдержадміністрації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. та компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати відповідно до індексу зростання цін за період з 01 червня 2005 року по 23 листопада 2005 року у сумі 23,11 грн.
Однак, відповідні суми позивачу не сплачені, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Рішення Європейського суду з прав людини справа «ПМП «Фея» та інші проти України» передбачає обов`язок держави України здійснити виконання рішення національного суду, за яким позивачу має бути сплачено 4258,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, 1000,00 грн. моральної шкоди та 23.11 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати відповідно до індексу зростання цін. Закінчення виконавчого провадження з виконання Рішення Європейського суду з прав людини без його фактичного виконання не звільняє державу України від обов`язку його виконання.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України врегульовані положеннями Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №3477-ІV).
Положеннями статті 2 цього Закону закріплено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, а порядок його виконання визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.
Згідно з визначенням, закріпленим у статті 1 Закону України №3477-ІV, під виконанням рішення слід розуміти виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, а також вжиття заходів загального характеру.
Частиною 1 статті 8 Закону України №3477-ІV закріплено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття рішенням статусу остаточного   або у строк, передбачений у рішенні.
У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до рішення.
Відповідно до положень статті 10 Закону України №3477-ІV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.
Додатковими заходами індивідуального характеру є:
а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення   Конвенції   (restitutio in integrum);
б) інші заходи, передбачені у рішенні.
Отже, виконання рішення національного суду слід розуміти як інший захід, передбачений Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 лютого 2013 року.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2008 року змінено постанову Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 липня 2006 року, викладено її резолютивну частину у наступній редакції: «Стягнути з Ліквідаційної комісії управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні з 01 червня 2005 року по 23 листопада 2005 року в сумі 4258,92 грн.».
В іншій частині постанову Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 липня 2006 року залишено без змін.
Разом з тим, зазначеною постановою місцевого суду також було стягнуто з Ліквідаційної комісії управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.
Окрім того, додатковою постановою Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2009 року стягнено з Ліквідаційної комісії Управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної облдержадміністрації на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати відповідно до індексу зростання цін за період з 01 червня 2005 року по 23 листопада 2005 року у сумі 23,11 грн.
Ураховуючи те, що додаткове судове рішення є невід`ємною частиною такого рішення, а також те, що постановою Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2008 року постанова Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 липня 2006 року в частині залишена без змін, колегія суддів приходить до висновку, що на виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 2013 року відповідач мав забезпечити виплату усіх сум, зазначених у наведених судових рішеннях.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення 1023,11 грн. 
Звертаючись до суду з вимогою про стягнення шкоди в сумі 8946,00 грн., позивач зазначає, що належна їй до виплати сума у розмірі 5282,03 грн., яка мала бути виплачена у 2013 року, а фактично виплачена частково у 2014 році, знецінилась у 2,5 рази, а тому розмір шкоди розрахований шляхом множення належної до виплати суми на 2,5 та вирахуванням з отриманого добутку виплаченої суми коштів.
До такого розрахунку колегія суддів ставиться критично, оскільки він не ґрунтується на жодних нормах права, що виключає правові підстави для задоволення таких вимог.
Надаючи правову оцінку вимогам позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 56 Конституції України   гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини 1   статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України   завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»   (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009 року)   Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2   статті 23 ЦК України).
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
За результатами розгляду справи встановлено, що відповідач не забезпечив виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 2013 року, що зумовило необхідність повторного звернення позивача до суду.
Позивач зазначає, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, починаючи з березня 2013 року, вона перебувала у стані нервового стресу, внаслідок чого значно погіршився стан її здоров`я. Протиправні дії посадових осіб змусили її постійно писати скарги та вести переписку з контролюючими органами, що завдає великої шкоди її зору.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу   статті 1173 ЦК України   шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Наведені позивачем обставини, за оцінкою місцевого суду, спричинили їй душевні страждання, переживання стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду. Колегія суддів не бачить причин щоб не погодитися з таким висновком.
Позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн., яка виразилась в душевних стражданнях з причини протиправних дій та бездіяльності, що призвело до неможливості реалізувати та захистити права позивача, беручи до уваги вік та стан здоров`я.
Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України   моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, оцінюючи наведені сторонами доводи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача 1500,00 грн. моральної шкоди.
Доводи сторін, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують висновки місцевого суду, а тому підстави для їх задоволення відсутні.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи   статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України   визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 В.П. Мельничук

                                                                                          Я.М. Собків

(Повний текст постанови складений 30 липня 2020 року.)