ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11948/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

     07 вересня 2020 року                                                                     м. Київ
             Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
   Головуючого судді:                                                                      Коротких А.Ю.,
   суддів:                                                                                            Сорочка Є.О.,
                                                                                                           Чаку Є.В.,
   при секретарі                                                                                 Григорук В.С.,
розглянувши у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протправною та скасування постанови, -
                                                     В С Т А Н О В И В :
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протправною та скасування постанови.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2020 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду,  Подільський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.
07 вересня 2020 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від позивача, в якому він просить залишити апеляційну скаргу Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2020 року  без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В судове засідання суду апеляційної інстанції з`явились представник апелянта та представник позивача, представник апелянта підтримала свою апеляційну скарга та просила її задовольнити, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача та учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 09.10.2019 року  до позивача надійшов повний текст рішення Господарського суду м. Києва  від 20.09.2019 року у справі № 910/6311/19, яким було ухвалено стягнути в порядку регресу  з позивача на користь ПРАТ “СК “Альфа Страхування” збитки у розмірі 550  865,26 грн. та судовий збір у розмірі 8262,98 грн.
11.03.2020 року позивач отримав постанову Північного апеляційного  господарського суду  від 03.03.2020 року у справі № 910/6311/19, якою рішення Господарського суду м. Києва  від 20.09.2019 року  залишено без змін.
Позивач звернувся до розпорядника коштів в особі  Головного управління Національної гвардії про необхідність виділення позивачу коштів у розмірі 559128,24 грн., що підтверджується листом позивача від 17.03.2020 року №78/6-590.
27.04.2020 позивач отримав ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.04.2020 року, якою було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 року та рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 року у справі № 910/6311/19.
28.04.2020 року до позивача надійшла заява ПРАТ “СК “АЛЬФА СТРАХУВАННЯ” від 28.04.2020 року № 1264/18 з пропозицією сплатити в добровільному порядку кошти, визначені резолютивною частиною рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 року у справі № 910/6311/19. Разом із заявою ПРАТ “СК “АЛЬФА СТРАХУВАННЯ” надало позивачу копію листа від 27.04.2020 року №б/н до відповідача з клопотанням про залишення без розгляду його заяви від 21.04.2020 року про відкриття виконавчого провадження та повернення наказу Господарського суду міста Києва від 17.03.2020 року № 910/6311/19.
04.05.2020 року Головне управління Національної гвардії України надало позивачу довідку про зміни до кошторису на 2020 рік від 04.05.2020 року № 27/32/2-10/184 та виділило позивачу кошти в сумі 559 129 грн. для сплати ПРАТ “СК “АЛЬФА СТРАХУВАННЯ”.
В зв`язку із чим, платіжним дорученням № 1571 від 04.05.2020 року позивач сплатив ПРАТ “СК “АЛЬФА СТРАХУВАННЯ” кошти в сумі 8262,98 грн. в якості відшкодування судового збору, сплаченого до Господарського суду міста Києва, а платіжним дорученням № 1572 від 04.05.2020 року сплатив кошти в сумі 550 865,26 грн.,  в якості відшкодування шкоди в порядку регресу.
21.05.2020 року позивач отримав постанову відповідача від 30.04.2020 року про повернення стягувачу в особі ПРАТ “СК “АЛЬФА СТРАХУВАННЯ” виконавчого документа у виконавчому провадженні № 61949023 та постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 55912,82 грн. у виконавчому провадженні №61949023.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав  Закон України «Про виконавче провадження»  № 606-XIV від 21 квітня 1999 року  (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).
05 жовтня 2016 року набув чинності Закон 1404-VIII, згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону  підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього  Закону.
Відповідно до статті 27 Закону 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною 2 статті 27 Закону 1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до вимог частини 1 статті 13 Закону 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.
За правилами пункту 1 частини 1 статті 37 Закону 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Частиною 1 статті 40 Закону 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Відповідно до частини 3 статті 40 Закону 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої  статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою  статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Таким чином, після зміни правового регулювання відповідно до Закону 1404-VIII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої  статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.
Враховуючи, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з поверненням виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Окрім цього, частиною третьою  статті 40 Закону  1404-VIII передбачено, що виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.
Таким чином, дії державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору у  розмірі 55     912,82 грн. у виконавчому провадженні ВП №61949023 вчинені у відповідності до вимог законодавства та з дотриманням приписів частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII.
Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що постанова від 30 квітня 2020 року про стягнення виконавчого збору ВП №61949023 є правомірною, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування.
Колегія суддів зазначає про те, що кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того  закону, в період дії якого вона розпочата.
Отже, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору ВП №61949023 винесена виконавцем 30 квітня 2020 року, тобто вже в період дії  Закону №1404-VІІІ, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову, повинен вчиняти таку дію відповідно до  Закону № 1404-VІІІ.
На момент прийняття спірної постанови, редакція  статті 27 Закону № 1404-VIII  зі змінами, внесеними  Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, передбачала, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 Закону зі змінами, внесеними  Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII).
З вказаних правових норм слідує, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а    не з фактично стягнутої суми, як вважає позивач.
Відтак,    визначення державним виконавцем виконавчого збору з суми, що підлягала до примусового стягнення, є законним, таким, що узгоджується з положеннями норм  Закону № 1404-VIII.    
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті   6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 520/9144/18.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238,  240  цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 243,  250, 268, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321 КАС України, суд
                                                  П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2020 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протправною та скасування постанови – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

  Головуючий суддя:                                                                         Коротких А.Ю.

         Судді:                                                                                                  Сорочко Є.О.

                                                                                                                       Чаку Є.В.