П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  295/13181/18                                     Головуючий суддя 1-ої інстанції - Романченко Є.Ю.  
                                                                             Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
08 вересня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Матохнюка Д.Б. , 
секретар судового засідання: Довганюк В.В.,
за участю:
представника відповідача: Максимчука Максима Петровича

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року  (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова про визнання протиправними та скасування окремих положень наказу начальника Житомирського військового інституту ім. С. П. Корольва №286 від 13 липня 2018 року, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова про визнання протиправними та скасування окремих положень наказу начальника Житомирського військового інституту ім. С. П. Корольва №286 від 13 липня 2018 року.
В обґрунтування адміністративного позову, зазначено. що накладене дисциплінарне стягнення є безпідставним, а наказ протиправним, виданим за межами компетенції суб`єкта владних повноважень та порушенням вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інших нормативних актів Міністерства оборони України, оскільки на переконання позивача він  правопорушення не вчиняв.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі  та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
07 липня 2020 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
14 серпня 2020 року позивач подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
07 вересня 2020 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позовача.
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав просив суд їх задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, зокрема, призначений Старшим науковим співробітником науково - дослідної лабораторії наукового центру Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова.
Наказом начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова №248 від 14.06.2018 призначено проведення службового розслідування по фактам, викладеним у поданні військової прокуратури Житомирського гарнізону від 12.06.2018, за результатами якого складено акт №2228 від 11.07.2018.
Наказом начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова "Про результати службового розслідування щодо фактів порушень, допущених під час подання електронних декларацій за 2017 рік" № 286 від 13.07.2018, зокрема, на майора ОСОБА_1 за порушення вимог статей 11, 16, 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України накладено дисциплінарне стягнення - зауваження.
Не погоджуючись із вказаним наказом, в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення, останній звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції, а тому у  відповідача були відсутні  повноваження щодо перевірки повноти відображення позивачем у декларації інформації, передбаченої ст. 46 Закону № 1700-VII, зокрема п. 2 ч. 1 цієї статті.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої преамбули Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Дисциплінарний Статут), цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Згідно із статтею 1 Дисциплінарного Статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил  України (далі - Статут).
У відповідності до положень вступу Статуту, він визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил  України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його  підрозділів, правила  внутрішнього  порядку  у   військовій   частині та   її підрозділах.
Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації,  установи і військові  навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).
Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.
Згідно із статтею 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки:
свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;
беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;
постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;
знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;
дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;
бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;
вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;
виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;
додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до ст. 26 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 45 Дисциплінарного Статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Відповідно до статті 69 Дисциплінарного Статуту, на вищих офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження у посаді.
Статтею 83 Дисциплінарного Статуту встановлено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Відповідно до статті 84 Дисциплінарного Статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
У кожному випадку вчинення корупційного правопорушення або невиконання військовими посадовими особами вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" з метою виявлення причин та умов, що сприяли його вчиненню, службове розслідування призначається командиром самостійно або проводиться за його рішенням за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції.
Згідно із ч.ч. 1, 3, 6 ст. 85 Дисциплінарного Статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині). Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки адміністративного корупційного правопорушення, чи одержано інформацію про вчинення такого правопорушення військовослужбовцем, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та спеціально уповноваженому суб`єктові у сфері протидії корупції.
У разі якщо ознаки адміністративного корупційного правопорушення встановлено під час проведення службового розслідування стосовно військовослужбовця Збройних Сил України чи одержано інформацію про вчинення ним такого правопорушення, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та начальникові відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України встановлюється наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях - центральними органами виконавчої влади, яким вони підпорядковані (ч. 7 ст. 85 Дисциплінарного Статуту).
Частиною другою статті 86 Дисциплінарного Статуту визначено, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Підстави та предмет службового розслідування визначені у пункті 1 розділу ІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 р. за № 1503/31371 (далі - Порядок).
Згідно із п. 1 розд. V Порядку, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Відповідно до п. 2 розд. VI Порядку, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Аналізуючи доводи апелянта стосовно правомірності притягнення позивача до відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, наказом Начальника військового інституту імені С.П. Корольова (з адміністративно - господарської діяльності) від 14.02.2018 № 107 «Про електронне декларування у 2018 році» наказано військовослужбовцям старшого та вищого офіцерського складу, іншим особам, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно - розпорядчих чи адміністративно - господарських обов`язків, або які спеціально - уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством у строк до 00 годин 19 березня 2018 року подати шляхом заповнення на офіційному веб - сайті НАЗК декларацію за 2017 рік станом на 31 грудня 2017 року.
12.06.2018 року військовою прокуратурою Житомирського гарнізону Центрального регіону України було направлено начальнику Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова подання (в порядку частини 3 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції»)  № 33-3368 вих. 18.
Як вбачається зі змісту вказаного подання, військова прокуратура Житомирського гарнізону зазначає, що всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у поданих деклараціях за 2017 рік не вказали відомості про використання ними нерухомого майна (оренди житлових приміщень чи будь - якого іншого права користування, незалежно від форми укладення правочину) військовослужбовців Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова, зокрема, майором ОСОБА_1 .
Причинами допущення зазначених порушень є особиста безвідповідальність військових службових осіб під час подання декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
З огляду на викладене, керуючись ст. 10 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 1, 65 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України заступник військового прокурора Житомирського гарнізону просив вирішити питання про призначення та проведення службового розслідування за викладеними вище фактами та притягнення до відповідальності, зокрема, майора ОСОБА_1 .
За результатами проведення службового розслідування щодо фактів порушень, допущених військовими посадовими особами Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова та 190 навчального центру під час подання електронних декларацій за 2017 рік складено акт № 2228, затверджений Начальником військового інституту 11.07.2018.
Актом службового розслідування зафіксовано, зокрема, те, що всупереч п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» військовослужбовцем Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова майором ОСОБА_1 не вказано у поданій декларації за 2017 рік відомості про використання ними нерухомого майна (оренди житлових приміщень чи будь - якого іншого права користування, незалежно від форми укладення правочину).
У зв`язку з чим акт містив пропозиції щодо притягнення винних осіб до відповідальності за порушення вимог статей 11, 16, 26 Статуту внутрішньої служби ЗС України притягнути до дисциплінарної відповідальності, а саме зробити зауваження майору ОСОБА_1 .
На підставі акту проведення службового розслідування щодо фактів порушень, допущених військовими посадовими особами Житомирського військового інституту імені С.П . Корольова та 190 навчального центру під час подання електронних декларацій за 2017 рік від 11.07.2018 № 2228 та з метою недопущення подібних в подальшому начальником Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова прийнято наказ від 13.07.2018 № 286 «Про результати службового розслідування щодо фактів порушень, допущених під час подання електронних декларацій за 2017 рік», яким за порушення вимог статей 11, 16, 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на майора ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді- зауваження.
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідачем ні в акті службового розслідування, ні в наказі  не конкретизовано порушення позивачем вимог статей 11, 16, 26 Статуту, зокрема в них не наведено, які саме службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених за посадою позивачем виконувалися не сумлінного, не чесно чи не виконувались взагалі.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що фактичною підставою для накладення на позивача оскаржуваним наказом дисциплінарного стягнення став висновок про те, що, майором ОСОБА_1 не вказано у поданій декларації за 2017 рік відомості про використання ними нерухомого майна (оренди житлових приміщень чи будь - якого іншого права користування, незалежно від форми укладення правочину).
Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 № 1700-VII.
У відповідності до абзацу п`ятнадцятого частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 № 1700-VII (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 1700-VII) суб`єкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.
Згідно із пп. «г» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VII, суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки.
Частиною першою статті 45 Закону № 1700-VII встановлено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
Згідно із абзацом першим частини п`ятої статті 45 Закону № 1700-VII, дія розділу VII цього Закону не поширюється на посадових осіб закладів, установ та організацій, які здійснюють основну діяльність у сфері соціального обслуговування населення, соціальної та професійної реабілітації інвалідів і дітей-інвалідів, соціального захисту ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, охорони здоров`я (крім керівників закладів охорони здоров`я центрального, обласного, районного, міського (міст обласного значення, міст Києва та Севастополя) рівня), освіти (крім керівників вищих навчальних закладів та їх заступників), науки (крім президентів Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, перших віце-президентів, віце-президентів та головних учених секретарів Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, інших членів Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук, обраних загальними зборами Національної академії наук України та національних галузевих академій наук відповідно, керівників науково-дослідних інститутів та інших наукових установ), культури, мистецтв, відновлення та збереження національної пам`яті, фізичної культури, спорту, національно-патріотичного виховання, військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також військових посадових осіб з числа військовослужбовців військової служби за контрактом осіб рядового складу, військової служби за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військовослужбовців молодшого офіцерського складу військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, крім військовослужбовців, які проходять військову службу у військових комісаріатах.
У статті 46 Закону № 1700-VII наведено інформацію, що зазначається в декларації.
За змістом пункт 2 частини першої вказаної статті Закону № 1700-VII у декларації зазначаються відомості про об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають:
а) дані щодо виду, характеристики майна, місцезнаходження, дату набуття майна у власність, оренду або інше право користування, вартість майна на дату набуття його у власність, володіння або користування;
б) у разі якщо нерухоме майно перебуває у спільній власності, про усіх співвласників такого майна вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі якщо нерухоме майно перебуває в оренді або на іншому праві користування, про власника такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Поряд з цим, суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1700-VII, Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.
Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону № 1700-VII, до повноважень Національного агентства належать здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Положеннями статті 48 Закону № 1700-VII встановлено, що Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: щодо своєчасності подання; щодо правильності та повноти заповнення; логічний та арифметичний контроль. Національне агентство проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону. Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається Національним агентством.
Статтею 50 Закону №1700-VII передбачено повну перевірку декларацій.
Згідно із абзацом першим частини першої вказаної статті Закону № 1700-VII, повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.
У примітці до статті 50 Закону № 1700-VII наведено перелік службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище. Відповідно до якого під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються Президент України, Прем`єр-міністр України, член Кабінету Міністрів України, перший заступник або заступник міністра, член Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Антимонопольного комітету України, Голова Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Голова Фонду державного майна України, його перший заступник або заступник, член Центральної виборчої комісії, член, інспектор Вищої ради правосуддя, член, інспектор Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, народний депутат України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Директор Національного антикорупційного бюро України, Генеральний прокурор, його перший заступник та заступник, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступник, член Ради Національного банку України, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його перший заступник та заступник, Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим, його перший заступник та заступник, радник або помічник Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, особи, посади яких належать до посад державної служби категорії "А" або "Б", та особи, посади яких частиною першою статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" віднесені до першої - третьої категорій, а також судді, прокурори і слідчі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів, керівники, заступники керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міста республіканського в Автономній Республіці Крим або обласного значення, району в місті, міста районного значення, військові посадові особи вищого офіцерського складу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має військове звання -майор, яке відповідно до приписів статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відноситься до старшого офіцерського складу.
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позивач є суб`єктом декларування в розумінні Закону № 1700-VII, декларації якого підлягають перевірці у порядку, передбаченому цим Законом.
Колегія суддів зауважує, що факт наявності у позивача статусу суб`єкта декларування встановлено судом першої інстанції та в цій частині не оскаржується позивачем.
Одночасно суд наголошує, що здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 11.04.2018 (справа № 814/886/17) та від 23.01.2019 (справа № 820/1783/17).
Відповідно до ч. 3 ст. 65 Закону № 1700-VII, з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із абз. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 1700-VII, корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Разом з цим, суд зауважує, що відповідно до положень статті 45 Дисциплінарного Статуту за вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Враховуючи вищенаведені обставини, а також  правові норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача повноважень щодо перевірки повноти відображення позивачем у декларації інформації, передбаченої ст. 46 Закону № 1700-VII, зокрема п. 2 ч. 1 цієї статті, а тому дії відповідача щодо притягнення позивача до відповідальності, з підстав зазначених в оскаржуваному наказі є незаконними.
Суд зазначає, що спірним питанням у даній справі є факт правомірності дій відповідача щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та негативних наслідків від зазначених дій.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що станом на 21.08.2018 року майор ОСОБА_1 був заохочений начальником Житомирського військового інституту та з нього того ж дня було знято дисциплінарне стягнення "Зауваження", оскільки зняття раніше накладеного дисциплінарного стягнення не скасовує факт неправомірності дій відповідача щодо застосування дисциплінарних стягнень, порушень прав позивача та настання негативних наслідків для нього, у зв`язку з таким стягненням.
Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Судова колегія зазначає, що у своїй апеляційній скарзі відповідач належних та повних доказів в обґрунтування правомірності застосуванням ним дисциплінарних стягнень на позивача суду не навів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що наказ Житомирського військового інституту імені С. П. Корольова № 286 від 13.07.2018 "Про результати службового розслідування щодо фактів порушень, допущених під час подання електронних декларацій за 2017 рік" в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді «зауваження» є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.  
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо  задоволення адміністративного позову.
При цьому, апеляційні скарги не містять посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.
Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  18 вересня 2020 року.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Матохнюк Д.Б.