Справа № 127/30529/18
Провадження № 22-ц/801/1540/2020
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року	Справа № 127/30529/18	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Антонюка В. В. від 24 липня 2020 року про надання дозволу на проникнення в житло в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування Вінницької міської ради, органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про відібрання дитини, -

встановив:

22 липня 2020 року державний виконавець Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дячук В. В. (далі державний виконавець) звернувся з цим поданням, за яким просив надати дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 для відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передачі його матері ОСОБА_2 .
Вказував, що на виконанні в Замостянському відділі державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебуває виконавче провадження № 62604161 із примусового виконання виконавчого листа № 127/30529/18 від 16 липня 2020 року, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про відібрання у ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,і повернення його матері ОСОБА_2 за місцем її проживання. Рішення допущено до негайного виконання.
17 липня 2020 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслав її боржнику і стягувачу.
Того ж дня він склав акт про те, що за результатами виходу за місцем проживання боржника установлено відсутність його та малолітнього ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , зі слів сусідів ні боржник, ні малолітній ОСОБА_3 там не проживають, їх місце проживання або перебування не відоме.
20 липня 2020 року державний виконавець на цю ж адресу боржника надіслав вимогу про негайне виконання рішення суду в строк до 21 липня 2020 року, здійснив особистий вихід за його місцем проживання та склав такий самий за змістом акт, зазначивши у ньому про те, що номер телефону НОМЕР_1 вимкнений і не відповідає, а також вручив вимогу голові Організації співвласників багатоквартирного будинку «Фрунзе 6А» ( далі ОСББ «Фрунзе 6А») про надання відомостей щодо зареєстрованих мешканців квартири АДРЕСА_1 .
21 липня2020 року державний виконавець втретє здійснив вихід за місцем проживання боржника і склав акт аналогічний за змістом попереднім двом.
Згідно з повідомленням голови ОСББ «Фрунзе 6А» за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 4 особи, в тому числі ОСОБА_1 , який є власником квартири, та малолітній ОСОБА_3 .
Вважав, що ці обставини свідчать про систематичність невиконання боржником судового рішення та ігнорування вимог державного виконавця.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2020 року подання задоволено. Надано дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 для відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передачі його матері ОСОБА_2 .
Ухвала мотивована тим, що боржник ОСОБА_1 добровільно рішення суду не виконав, державного виконавця в квартиру не впустив, реальне виконання рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її матері ОСОБА_2 , яке допущено до негайного виконання, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вказуючи на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні подання державного виконавця.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що подання державного виконавця та, відповідно, ухвала суду першої інстанції не містять посилання на докази, які б підтверджували його ухилення від виконання рішення суду. У поданні не ідентифіковано якому саме державному виконавцю надається дозвіл на примусове проникнення до його житла. У справі не має підтвердження його належного повідомлення про відкриття виконавчого провадження та отримання ним вимоги про негайне виконання рішення суду. У постанові про відкриття виконавчого провадження та вимозі про негайне виконання рішення не зазначені посада та прізвище особи, яка винесла ці документи. Звертав увагу на те, що державний виконавець установив відсутність його та малолітнього ОСОБА_3 у квартирі, а тому проникнення до неї для відібрання дитини не зможе забезпечити виконання судового рішення. Вказував, що виконавчі дії з відібрання дитини, всупереч вимогам частини першої статті 64 Закону України «Про виконавче провадження» здійснювалися державним виконавцем без залучення представника органу опіки і піклування.
Старший державний виконавець Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дячук В. В. подав відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.
Відзив стягувачки ОСОБА_2 ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 вересня 2010 року залишено без розгляду.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 16 липня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення про відібрання у ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і повернення його матері ОСОБА_2 за місцем її проживання. Рішення допущено до негайного виконання.
На виконання цього рішення того ж дня судом видано виконавчий лист № 127/30529/18.
17 липня 2020 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслав її боржнику і стягувачу, а також склав акт про те, що за результатами виходу за місцем проживання боржника установлено відсутність його та малолітнього ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , зі слів сусідів ні боржник, ні малолітній ОСОБА_3 там не проживають, їх місце проживання або перебування не відоме.
20 липня 2020 року державний виконавець на цю ж адресу боржника надіслав вимогу про негайне виконання рішення суду в строк до 21 липня 2020 року, здійснив особистий вихід за його місцем проживання та склав такий самий за змістом акт, зазначивши у ньому про те, що номер телефону НОМЕР_1 вимкнений і не відповідає.
21 липня2020 року державний виконавець втретє здійснив вихід за місцем проживання боржника і склав акт аналогічний за змістом попереднім двом.
Згідно з повідомленням голови ОСББ «Фрунзе 6А» за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 4 особи, в тому числі ОСОБА_1 , який є власником квартири, та малолітній ОСОБА_3 .
Обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства в України (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України).
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції (статті 18, 19 цього Закону).
Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 № 475/97-ВР (Конвенція про захист прав і основних свобод людини).
Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції; фактори, які впливають на невиконання судового рішення, перебувають в межах контролю держави, яка не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.).
Отже, установивши, що ОСОБА_1 ухиляється від добровільного виконання остаточного судового рішення щодо відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без проникнення до житла, в якому малолітній перебуває, примусово виконати таке рішення не можливо, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення подання державного виконавця.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту ухилення божника від виконання судового рішення спростовуються самим фактом його невиконання до тепер, поясненням в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представника ОСОБА_1 - адвоката Герасимишиної Т. В. про те, що після ухвалення рішення про відібрання дитини, без реального його виконання він з малолітнім ОСОБА_3 виїхав на відпочинок.
З цих же міркувань не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження та вимоги державного виконавця про негайне виконання рішення. При цьому апеляційний суд звертає увагу, на те, що ОСОБА_1 , який був присутній під час оголошення рішення про відібрання дитини 16 липня 2020 року зобов`язаний виконати рішення в силу приписів статті 129 Конституції України і жодних перешкод для цього не мав.
Так само апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що примусове проникнення до житла боржника не забезпечить виконання рішення суду про відібрання дитини, оскільки згідно з актами державного виконавця вони відсутні за адресою проживання ОСОБА_1 , тому що дія ухвала суду про дозвіл на примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника не має обмежень у часі після набрання нею законної сили, а представник ОСОБА_1 - адвокат Герасимишина Т. В. в суді апеляційної інстанції пояснила, що квартира АДРЕСА_1 є його фактичним місцем проживання, де він проживає і на тепер після повернення з відпочинку.
Щодо доводів про порушення державним виконавцем приписів частини першої статті 64 Закону України «Про виконавче провадження» про необхідність залучення до здійснення виконавчих дій по відібранню дитини представників органу опіки і піклування, то апеляційний суд звертає увагу на те, що сам по собі вихід державного виконавця за місце проживання боржника (для встановлення факту його та дитини проживання чи перебування у жилому приміщенні, вручення документів виконавчого провадження тощо) не є фактичним виконанням рішення про відібрання дитини у сенсі цієї норми, а тому не потребує участі особи, якій дитина передається на виховання, і залучення представників органів опіки і піклування.
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2020 року - без змін.
       Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
       (Повний текст постанови складено 07 вересня 2020 року)
       
       Головуючий                                                        О. С. Панасюк 

       Судді:                                                                 О. В. Ковальчук        

                                                                               Т. М. Шемета