ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року		Справа № 140/3503/19 пров. № А/857/4892/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Курильця А.Р., Мікули О.І.,
при секретарі судового засідання – Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 3 березня 2020 року (суддя Костюкевич С.Ф., м.Луцьк, повний текст складено 10 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУПФ) в якому просив:
визнати противною бездіяльність відповідача щодо відмови у призначенні пенсії як державному службовцю згідно Законом України «Про державну службу» (далі – Закон №3723-XII) і не врахування при розгляді заяви про призначення пенсії державного службовця стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії державного службовця 16 років 9 місяців 27 днів за період проходження військової служби в Збройних Силах Радянського Союзу (далі – ЗС РС) з 22.05.1975 по 10.06.1977, що складає 2 роки 0 місяців 18 днів, період роботи на посаді заступника завідуючого відділом комсомольських організацій Рожищенського райкому ЛКСМ України, з 25.10.1984 по 01.01.1987 (2 роки 8 місяців 6 днів), період роботи районного комітету народного контролю з 02.07.1987 по 15.08.1991 (4 роки 1 місяць 13 днів), період роботи на посаді спеціаліста 2 категорії, інженера-землевпорядника Відділу земельних ресурсів у Рожищенському районі (далі – Посада, Відділ відповідно) з 04.07.2001 по 02.06.2003 (1 рік 10 місяців 29 днів), період роботи на посаді інженера-землевпорядника Рожищенської міської ради (далі – Посада-1; Міська рада відповідно) з 22.07.2003 по 13.08.2009 (6 років 0 місяців 21 день) із загальною тривалістю 27 років 10 місяців і 23 дні;
зобов`язати ГУПФ здійснити переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV) на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» (далі – Закон №889-VIII);
здійснити нарахування (перерахунок) та виплату такої пенсії згідно наданих довідок від 31.07.2019 №Д-468 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які) 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) виданих Департаментом соціального захисту Волинської обласної державної адміністрації (далі – Довідка), починаючи з 08.08.2019;
встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 3 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУПФ щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до Закону №3723-XII Зобов`язано ГУПФ здійснити ОСОБА_1 зарахування до стажу державної служби період проходження військової служби в ЗС РС з 22.05.1975 по 10.06.1977 (2 роки 0 місяців 18 днів), період роботи на Посаді у Відділі з 04.07.2001 по 02.06.2003 (1 рік 10 місяців 29 днів), період роботи на Посаді-1 з 22.07.2003 по 13.08.2009 (6 років 0 місяців 21 день) та здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XII починаючи з 08.08.2019 – часу звернення з заявою. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішення, в частині зарахування позивачу до стажу державної служби період проходження військової служби в ЗС РС та період роботи на Посаді-1, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В доводах апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що період роботи на Посаді-1 з 22.07.2003 по 13.08.2009 підлягає зарахуванню до стажу державної служби. Оскільки посадові особи місцевого самоврядування не є державними службовцями, а тому періоди роботи при переході на посади, віднесені до відповідних категорій посад органів місцевого самоврядування, не можуть бути зараховані до стажу державної служби. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 3 «Порядку обчислення стажу державної служби» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) від 03.05.1994 №283 (далі – Порядок №283) до стажу державної служби включається час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях, однак не можуть бути зараховані до 20-річного стажу роботи на посадах державної служби, оскільки ці періоди не відносяться до категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Разом з тим, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211.
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони юридичної особи (апелянта) не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. 
Про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений завчасно (25.06.2020).
Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.
В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.
Додатково суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини (далі – Суд) в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що станом на 01.05.2016 у позивача був наявний стаж державної служби більш як 20 років на посадах, перелік яких передбачений у статті 25 Закону №3723-XII, що зберігає за ним право на призначення пенсії відповідно до пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VІІІ та до статті 37 Закону №3723-ХІІ.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог, цей суд вказав, що позивачем до заяви від 08.08.2019 про перехід з пенсії за віком на пенсію держслужби будь-яких письмових доказів про те, що посади заступника заввідділом комсомольських організацій та інспектора районного комітету народного контролю відносяться до виборних чи відповідальних посад, призначення на які здійснюється колегіальним чи виборним органом партійної профспілкової чи комсомольської організації не додано. Також є відсутніми з цього приводу і письмові докази в пенсійній справі ОСОБА_1 , яка оглядалась під час судового розгляду.
Зважаючи на викладене, зазначені періоди роботи позивача з 25.10.1984 по 01.01.1987, 02.07.1987 по 15.08.1991 не підлягають зарахуванню до стажу його державної служби.
В частині щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУПФ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV з 29.03.2017.
08.08.2019 року позивач звернувся із заявою у відділ з питань призначення та перерахунку пенсій №12 управління застосування пенсійного законодавства ГУПФ про перехід з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону №3723-XII відповідно до Довідки (а.с.12).
Відповідач листом від 16.08.2019 №13677/02-39 відмовив у переведенні пенсії державного службовця. Така відмова обґрунтована тим, що станом на 01.05.2016 його стаж роботи на посадах віднесених до категорій посад державних службовців становить менше 20 років, а саме 10 років 10 місяців 29 днів (а.с.15-16).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016 визначалися Законом №3723-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно із статтею 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
До 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом №889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016, відповідно до статті 90 Закону №889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Необхідно вказати, що законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ.
Зокрема, відповідно до пункту 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно із пунктом 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, «Прикінцевими та перехідними положеннями» Закону №889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
З системного аналізу вказаних правових норм можна дійти висновку про те, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01.05.2016 зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VІІІ та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального викладена у зразковому рішенні Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 822/524/18 та у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року, 10 квітня 2019 року у справах№№676/4235/17, 607/2474/17.
Відповідно до пункту 6 «Порядку обчислення стажу державної служби», затвердженого постановою КМУ від 25.03.2016 №229 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі – Порядок №229) стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII.
Згідно з пунктом 8 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, у спірних правовідносинах необхідно керуватися Порядком №283.
Як вбачається з матеріалів справи, відмова у переході на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ мотивована недостатністю стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та те, що на день набрання чинності Законом №889-VIII ОСОБА_1 не займав посаду, віднесену до відповідних категорій посад державних службовців.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постанові від 3 липня 2018 року у справі №569/350/17 дійшов висновку, що незалежно від того, чи працювала особа станом на день набрання чинності Закону №889-VIII на державній службі, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби, така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови - у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Щодо стажу державної служби ОСОБА_1 . апеляційний суд зазначає наступне.
Матеріалами справи зокрема, записами у трудовій книжці позивача підтверджується, що позивач має стаж роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців 10 років 10 місяців 29 днів (період з 02.09.1991 по 27.05.1991, 27.05.1996 по 03.07.2001 та з 18.07.2012 по 14.10.2013) та ця обставина визнається відповідачем.
Разом з тим, апелянт заперечує правомірність зарахування позивачу до стажу державної служби час проходження ним військової служби в ЗС РС (з 22.05.1975 по 10.06.1977) та період роботи на Посаді-1 в Міській раді з 22.07.2003 по 13.08.2009.
Відповідно до пункту 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається час військової служби у Збройних Силах та інших військових формувань. При цьому до стажу державної служби осіб включається усі види військової служби, які вони проходили у Збройних Силах та інших військових формувань України та колишнього СРСР.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 має право на врахування до стажу державної служби періоду проходження служби у ЗС РС з 22.05.1975 по 10.06.1977.
За змістом пункту 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі – Закон №2493-III), а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування. 
Посада-1 на якій перебував ОСОБА_1 в органах місцевого самоврядування в період роботи з 22.07.2003 по 13.08.2009 відносяться до категорій визначених статтею 14 Закону №2493-III (чинного на час проходження позивачем служби в органах місцевого самоврядування). Крім того, із записів трудової книжки позивача, видно, що вказана Посада-1 містила 13 ранг державного службовця, який присвоюється особам, що займають посади, які відносяться до шостої категорії посад державних службовців та інших прирівняних до них посади, які визначені у статті 25 Закону №3723-ХІІ (в редакції, чинній на час зайняття Посади-1).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необхідності зарахування позивачу стажу роботи на Посаді, що не заперечується скаржником та Посаді-1, враховуючи наведені вище положення.
За таких обставин, у позивача наявний необхідний стаж, а саме більше як 20 років стажу державної служби, та останній набув права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII на підставі пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків рішення суду.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 3 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС. 

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 16 липня 2020 року.