Справа № 166/1207/19 	Головуючий у 1 інстанції: Свистун О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/404/20  Категорія: 68 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 серпня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря - Лимаря Р. С.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2   на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 22 січня 2020 року,

                                       В С Т А Н О В И В:

02 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 12 листопада 2005 року він уклав шлюб із відповідачем, який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2019 року розірвано. За час шлюбу з ОСОБА_4 придбав автомобіль марки "PEUGEOT PARTNER", 2004 року випуску, за 70 000 грн, який був зареєстрований на ОСОБА_4 . З метою придбання автомобіля він 01 березня 2019 року взяв у борг в ОСОБА_5 35 000 грн, що стверджується відповідною розпискою. Вказаний борг повернув 23 вересня 2019 року особисто в повному розмірі. Вказав, що відповідач без його згоди не в інтересах сім`ї 02 липня 2019 року відчужила вказаний автомобіль. Просить стягнути із ОСОБА_4 в рахунок відшкодування вартості частки спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки "PEUGEOT PARTNER", 2004 року випуску, з врахуванням повернутого позивачем боргу на придбання автомобіля 52 500 грн.
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 20 травня 2020 року позов задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у розмірі 35 000 грн.
Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 768 грн 40 коп. судового збору.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 12 листопада 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2019 року розірваний.
За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі 13 березня 2019 року було придбано автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на відповідача.
Згідно із посвідченою приватним нотаріусом довіреністю від 20 травня 2019 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 , ОСОБА_7 представляти її інтереси, зокрема при вирішенні питання купівлі-продажу або обміну, в тому числі оформлення договору за ціною та на умовах його/її розсуд, стосовно транспортного засобу марки «PEUGEOT PARTNER», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу: НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 0741 - 13 березня 2019 року.
02 липня 2019 року ОСОБА_4 (комітент) в особі ОСОБА_6 уклала договір комісії № 2475 із ПП «Пелетон-Вест» (комісіонер), за умовами якого комітент зобов`язувався за дорученням комісіонера вчинити правочини щодо продажу автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що стверджується відповідним договором комісії.
02 липня 2019 року між ПП «Пелетон-Вест» та третьою особою укладено договір купівлі-продажу згаданого транспортного засобу № 2475 за ціною 75 000 грн. Така ж вартість автомобіля зазначена у акті огляду реалізованого транспортного засобу від 02 липня 2019 року № 7628/19/002684 та акті технічного стану транспортного засобу від 02 липня 2019 року № 2475.
Отже, відчуження спірного автомобіля на користь третьої особи за відплатним договором відбулося 02 липня 2019 року за ціною 75 000 грн. 
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст. 65 СК України).
Подібні за змістом положення щодо здійснення співвласниками спільної сумісної власності закріплені ст. ст. 364, 369 ЦК України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Також судом встановлено, що згідно із розпискою від 01 березня 2019 року ОСОБА_3 01 березня 2019 року одержав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 35 000 грн для покупки автомобіля, які зобов`язувався повернути в повному обсязі до 31 грудня 2019 року. У разі недотримання - зобов`язувався виплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочення. Ця ж розписка містить застереження ОСОБА_5 від 23 вересня 2019 року про те, що борг в сумі 35 000 грн від ОСОБА_3 отримав, розписку повернув.
Доказів того, що ОСОБА_3 надав письмову згоду на відчуження автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 не подано.
Обставин, які б свідчили про те, що автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний за рахунок отриманих позивачем у борг від ОСОБА_5 грошових коштів, судом не встановлено.
Не доведеними жодними доказами всупереч ст. 81 ЦПК України є доводи відповідача про придбання спірного автомобіля частково за позичені в її матері кошти в розмірі 800 доларів США, які вона повернула останній після продажу автомобіля.
Крім того, з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства, ОСОБА_4 звернулася 12 липня 2019 року, спірний автомобіль відчужено 02 липня 2019 року, тому твердження відповідача про те, що грошові кошти витрачені нею на потреби сім`ї, є безпідставними.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль набутий сторонами в період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. 
Оскільки, ОСОБА_4 розпорядилася спірним транспортним засобом на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_3 і доказів передачі йому 1/2 частини отриманих від продажу транспортного засобу коштів або використання цих коштів в інтересах сім`ї чи на її потреби суду не надала, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірний транспортний засіб відчужено за згодою і з відома ОСОБА_3 , оскільки на час його продажу вони перебували у шлюбі і при вчиненні цього правочину відповідач діяла від імені іншого з подружжя, а кошти витратила на потреби сім`ї, зокрема на своє лікування, апеляційний суд відхиляє.
Доводи апеляційної скарги про дію презумпції правомірності правочину, за якої при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. І в даній справі обов`язок спростувати цю презумпцію покладено саме на позивача, який обґрунтовує свої вимоги ненаданням згоди на відчуження спірного автомобіля не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю.
За таких обставин, виходячи зі змісту ст. 65 СК України, згода іншого із подружжя на його відчуження повинна надаватися письмово, чого у цій справі не встановлено.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), відповідно до якого укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України та ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.
В оцінці доводів апеляційної скарги апеляційним судом також враховано, що право колишнього подружжя на майно, яке було об`єктом спільної сумісної власності, може бути захищено двома способами: шляхом визнання недійсним договору, за яким спірне майно відчужене на користь іншої особи, та шляхом отримання грошової компенсації вартості належної одному з подружжя частини майна.
Право вибору способу захисту належить особі, чиї права порушено та залежить від її намірів: отримати спірний об`єкт у володіння і користування чи отримати грошову компенсацію за частку у цьому об`єкті. Обидва способи захисту є належними та ефективними.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому апеляційну скаргу залишає без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                                  У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 22 січня 2020 року в даній справі залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий 

Судді