ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 825/1813/17                                                                     

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Гайворонського В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою соби, що не брала участь у справі Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року, суддя Бородавкіна С.В., у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Великозагорівське" до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області Товстого Сергія Анатолійовича, Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області третя особа: Борзнянська районна державна адміністрація Чернігівської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Великозагорівське" звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області Товстого Сергія Анатолійовича, третя особа: Борзнянська районна державна адміністрація Чернігівської області, в якому просило: 
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30.10.2017 року № 37823769 про відмову Товариству в державній реєстрації права постійного користування  земельною ділянкою з кадастровим номером 7420880800:04:000:0029;
- зобов`язати відповідача провести державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 7420880800:04:000:0029 за Товариством.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, особа, яка не була залучена до розгляду справи - Плисківська сільська рада Борзнянського району Чернігівської області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Крім того, в апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2020 року поновлено Плисківській сільській раді Борзнянського району Чернігівської області строк звернення до суду з апеляційною скаргою, відкрито апеляційне провадження та призначено справу за апеляційною скаргою Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі № 825/1813/17 до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
06.07.2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов лист від  відповідача Товстого Сергія Анатолійовича , який повідомив, що не працює з 01.08.2019 року державним реєстратором Борзнянської РДА Чернігівської області, у зв`язку з чим відповідно до протокольної ухвали  від 07.07.2020 року  колегією суддів  прийнято рішення до залучення до розгляду справи в якості другого відповідача  Борзнянську районну  державну адміністрацію Чернігівської області.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Великозагорівське» зареєстровано як юридична особа, про що внесено відповіднний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 31.08.2001 року.  Основними видами діяльності позивача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.
Як убачається із статуту ТОВ «Великозагорівське», останнє створено шляхом реорганізації (перетворення) Відкритого акціонерного товариства «Великозагорівське», яке засноване згідно з наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 27 березня 2001 року №167 шляхом перетворення Державного сільськогосподарського підприємства «Великозагорівське».
ТОВ «Великозагорівське» є єдиним і повним правонаступником  прав та обов`язків ВАТ «Великозагорівське», включаючи  підтвердження дійсності раніше отриманих ліцензій, дозводів, актів на постійне користування та інше.
26.10. 2017 року ТОВ «Великозагорівське» звернулось до реєстратора з заявою  про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації іншого речового права, права постійного користування земельною ділянкою, що розташована в Чернігівській області, Борзнянському районі, Великозагорівська сільська рада, кадастровий номер 7420880800:04:000:0029.
Відповідно до рішення  №37823769 від 30.10.2017 року державного реєстратора прав на нерухоме майно  Товстого С.А. Борзнянської  районної державної адміністрації Чернігівської області відмовлено у державній реєстрації іншого речового права.  Право постійного користування земельною ділянкою, що розташована  в Чернігівській області, Борзнянський район, с/рада Великозагорівська, кадастровий номер 7420880800:04:000:0029 за суб`єктом ТОВ «Великозагорівське».
Підставою для відмови у проведенні реєстраційних дій стала та обставина, що документи, подані на реєстрацію, не відповідають вимогам або не дають змоги  встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме на підставі договору оренди землі від 10.03.2006 року зареєстрованого 14.03.2006 року за № 040684200001 в Бознянському районному відділі Чернігівської філії центру ДЗК, право оренди земельної ділянки вже зареєстровано.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія судідв зазначає наступне.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-УІ (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення).
Згідно з частиною й ст. 4 Закону № 1952-УІ державній реєстрації прав підлягають право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Відповідно до ст. 18 Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:
1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;
2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;
3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;
4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;
5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);
6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;
7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;
8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Частиною 1 ст. 22 Закону визначено, що    документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з статтею 24 зазначеного Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:
1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;
3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;
5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;
6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;
7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;
8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;
9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;
10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;
11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;
12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття ( ч.2 ст. 24 Закону).
Із пояснень представника  особи, що подала апеляційну скаргу, вбачається, що  оскаржуваним судовим рішенням поруються  права та охоронювані законом інтереси Плисківської сільської ради з огляду на те, що грошові кошти, отримані від оренди  землі, передаються у місцевий бюджет, тобто до бюджету Плисківської сільської ради.
Окрім того, в апеляційній скарзі зазначено, що Плисківська сільська рада є правонаступником Великозагорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської  області, яка не була залучена до розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що такі доводи особи, що не брала участь у розгляді справі, є безпідставними та зазначає наступне.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.  
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити   Конституції   і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі № 800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:
- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;
- пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
- є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
- є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.
- порушений суб`єктом владних повноважень.
Аналогічну правову позицію було викладено Верховним Судом у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 9901/216/19.
Предметом позову у справі даній справі є рішення державного реєстратора  прав на нерухоме майно Борзнянської  районної державної адміністрації Товстого Сергія Анатолійовияча від 30 жовтня 2017 року про відмову в державній реєстрації права постійного користуваня ТОВ «Великозагорівське» земельною ділянкою з кадастровим номером 7420880800:04:000:0029.
Згідно рішення Чернігівського окружного  адміністративного суду від 29 листопада 2017 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Борзнянської районної  державної адміністрації Чернігівської області Товстого С.А. 
Колегія суддів вважає, що зазначене рішення ніяким чином не впливає на права та інтереси Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, оскільки зазначена особа, у т.ч. і Великозагорівська сільська рада, на момент прийняття судом рішення, не були ні власником, ні землекористувачем чи орендатором зазначеної земельної ділянки.
Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, час формування 14.08.2017 року, земельна ділянка  за кадастровим номером 7420880800:04:000:0029, площа 496,08 га, адреса  с/рада Великозагорівська, Борзнянського району Чернігівської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перебувала в оренді згідно договору оренди від 10.03.2006 року, орендар: ТОВ «Великозагорівське», орендодавець: Борзнянська районна державна адміністрація.
Представник Плисківської сільської ради в ході апеляційного розгляду справи не заперечувала, що на час прийняття рішень державним реєстратором та Чернігівським окружним адміністративним  судом, земельна ділянка  відносилась до державної форми власності.
Зазначена обставина підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата формування 02.06.2017 року.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2017 року у справі №825/1121/17 за позовом ТОВ «Великозагорівське» до Борзнянської  районної державної адміністрації скасовано розпорядження №394 від 13 листопада 2003 року «Про вилучення земельної ділянки та переведення її земель запасу В.Загорівської сільської ради».
Зазначене судове рішення набрало законної сили, було чинним на час прийняття державним реєстратором рішення від 30 жовтня 2017 року та на час ухвалення судом оскаржуваної постанови.
Відповідно до витягу з Державного реєстру, 03.01.2018 року державним реєстратором було зареєстровано право користування за позивачем земельною ділянкою відповідно до оскаржуваного рішення суду.
За Плисківською сільською радою право власності на земельну ділянку було зареєстровано 21.08.2019 року, тобто вже після ухвалення Чернігівським окружним адміністративним судом оскаржуваної постанови.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі, якщо у Плисківської сільської ради  міє місце спір з позивачем щодо права користування земельною ділянкою, права власності на дану земельну ділянку, а також щодо розміру коштів за оренду чи користування земельною ділянкою, остання не позбавлена права звернутися до суду з відповідним позовом.
Що стосується доводів особи, що подала апеляційну скаргу, про те, що порушено права та охоронювані законом інтереси Плисківської сільської ради, оскільки сільська рада є отримувачем  податків та зборів від оренди чи користування земельною ділянкою, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки у даному випадку реєстрація права користування за позивачем земельною ділянкою не позбавляє Плисківську сільську раду на отримання коштів, які мають поступати до місцевого бюджету за таке користування.
Також не приймає до уваги колегія суддів доводи представника Плисківської сільської ради щодо наявності у Державному реєстрі реєстрації права власності на земельну ділянку за сільською радою, оскільки така реєстрація мала місце у 2019 році, тоді як спірні правовідносини виникли у 2017 році та оскаржувана постанова Чернігівським окружним адміністративним судом ухвалена 29 листопада 2017 року.
За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Плисківської сільської ради, оскільки права та охоронювані законом інтереси останньої не порушені.
Що стосується питання закриття апеляційного провадження як на тому наполягав позивач, то колегія суддів вважає у даному випадку за доцільне після перегляду апеляційної скарги, та перевірки всіх обставин справи, прийняти судове рішення про відмову Плисківській сільській раді у задоволенні апеляційної скарги. 
У даному випадку, колегія суддів враховує викладені правові позиції у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року №640/5124/19, а також враховує те, що в судах перебували чи перебувають чисельні спори стосовно землі, якою користується позивач, що учасники розгляду справи не заперечували в судовому засіданні.
Тому колегія суддів  прийшла до висновку, що особа, що оскільки  права та інтереси Плисківськох сільської ради оскаржуваним рішенням не порушені, відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, підстав для її скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу особи, що не брала участь у справі Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 08 вересня 2020 року.