ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/166/20                                        Головуючий суддя І інстанції Бєссонова Т.Д.
Провадження № 33/818/606/20                                Суддя доповідач Шабельніков С.К.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2020 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю потерпілої ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року, - 

в с т а н о в и в:

Цією постановою 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ізюм Харківської області, громадянин України, має інвалідність з дитинства по слуху третьої групи, мешканець АДРЕСА_1 , -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.
       Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.
       Постановою встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серія ДПР18 № 390831 від 11.01.2020 року, складеного поліцейським - ІСРПП Ізюмського ВІП ГУНП в Харківській області капітаном поліції Золотоверхим Віталієм Володимировичем, громадянин ОСОБА_2 вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, а саме : 11 січня 2020 року о 08 годині 50 хвилин на автодорозі по вул. Покровській в м. Ізюмі Харківської області, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-DAEWOO», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем марки «LAND ROVER», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП тілесних ушкоджень ніхто не отримав. Автомобілі «ЗАЗ-DAEWOO», державний номерний знак НОМЕР_1 , «LAND ROVER», державний номерний знак НОМЕР_2 отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Порушив п. 12.1 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Посвідчення водія НОМЕР_3 , видане 21.01.1995 року Ізюмським МРЕВ на ім`я ОСОБА_2 вилучено та знаходиться на зберіганні в Ізюмському ВП ГУНП в Харківській області.

       Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області та закрити провадження у справі № 623/166/20 на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що інспектор поліції вніс неправдиву інформацію до протоколу про адміністративне правопорушення, а також до інших, доданих до нього, матеріалів. Вказує, що під час складення протоколу про адміністративне правопорушення йому не було роз`яснено його прав, передбачених ст. 268 КУпАП, а також в цей час у нього не було захисника, що, на його думку, є порушенням його права на захист. Не погоджуючись з судовим рішенням, посилається на зміст постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 524/9827/16-а. Зазначає, що під час судового розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 виявив бажання скористатись правовою допомогою, про що надав відповідне письмове клопотання, однак суд не вжив жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги. Посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 без участі адвоката Хатетовської Т.Ю., яка до початку судового засідання надала клопотання про відкладення судового засідання. Також суд першої інстанції розглянув справу без участі свідка по справі, а саме його матері - ОСОБА_4 . Апелянт стверджував, що винною у ДТП є інший учасник - ОСОБА_1 , однак суд першої інстанції не надав оцінки таким доводам. Вважає, що пояснення свідків не є належними доказами правомірності притягнення його до адміністративної відповідальності. Посилається на те, що письмові пояснення, які наведені в протоколі про адміністративне правопорушення, інспектор поліції змалював зі зразку та зовсім не розумів що пише, а сам ОСОБА_4 є інвалідом та робив це під тиском працівників поліції. Також вказує, що при складанні схеми місця ДТП інспектор поліції зазначив в ній гальмівного шляху коліс транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 . Апелянт зазначає, що в поясненнях потерпілої зазначена дата, яка не співпадає із датою вчинення ДТП, а саме ці пояснення вона надавала 11.02.2020 року, тобто через місяць після події ДТП, що свідчить про порушення рівності сторін у цьому провадженні. Також ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, проігнорувавши подане ним клопотання про перенесення розгляду у зв`язку із запровадженим у країні карантином внаслідок поширення на території України короно вірусу COVID-19.

В судове засіданні в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився. 
В матеріалах справи містяться декілька поштових адрес ОСОБА_2 .
Харківським апеляційним судом були здійснені заходи, які передбачені вимогами ст. 277-2 КУпАП, щодо направлення судових повісток для виклику ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 09.09.2020 року до 13:30 год. на адреси, які містяться у матеріалах справи, а саме: 
-АДРЕСА_2 ;
-АДРЕСА_1 .
За таких обставин, ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення, в якому зазначено, що на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , відправлена судова повістка про призначення розгляду на 13:30 год. 09.09.2020 року та це повідомлення ОСОБА_2 отримав особисто 27.08.2020 року, про що мається його власноручний підпис.
Повістка, яка була направлена на адресу: Харківська область, м. Ізюм, вул. Разіна, 12, - повернута до Харківського апеляційного суду у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою.
З моменту отримання судової повістки ОСОБА_2 до 13:30 год. 09.09.2020 року від останнього до Харківського апеляційного суду не надходило будь-яких заяв чи клопотань про неможливість розгляду його апеляційної скарги, або неможливість його прибуття в судове засідання в суд апеляційної інстанції.
Крім того, відповідно до відомостей, які містяться в матеріалах справи вбачається, що захист ОСОБА_2 у цій справі здійснює на цей час - адвокат Смородський О.Г.
25.08.2020 року захисник Смородський О.Г. , шляхом направлення йому телефонограми на номер телефону НОМЕР_4 , був особисто повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , тобто о 13:30 год. 09.09.2020 року.
26.08.2020 року на електронну пошту Харківського апеляційного суду надійшла заява захисника Смородського О.Г. в якій він просив ознайомитись з матеріалами справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_6 .
28.08.2020 року адвокат Смородський О.Г., особисто, в приміщенні кабінету № 150 Харківського апеляційного суду, був ознайомлений з матеріалами справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 , про що отримана відповідна власноручна розписка захисника.
07.09.2020 року до канцелярії Харківського апеляційного суду, а також на електронну пошту Харківського апеляційного суду надійшла заява захисника Смородського О.Г., в якій він просив відкласти розгляд справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП, що призначене на 13:30 год. 09.09.2020 року у зв`язку із введеним Постановою КМУ карантину на території України та відповідно неможливістю прибути в судове засідання у призначений час. Про дату та час наступного засідання просив повідомити його та апелянта ОСОБА_2 .
Аналізуючи вказану заяву, апеляційний суд не вбачає поважності причини не явки в судове засідання зважаючи на наступне.
В своїй заяві захисник Смородський О.Г. послався на загальні умови запровадженого у країні карантину, проте він не зазначив жодної особистої об`єктивної поважної причини неявки до судового засідання в суд апеляційної інстанції, не долучив до цієї заяви будь-яких об`єктивних доказів перебування на самоізоляції або у медичному закладі, що пов`язано із розповсюдженням короновірусу COVID-19, а лише послався на загальні відомості щодо запровадження відповідного карантину в країні.
При цьому належить врахувати те, що 28.08.2020 року, саме під час дії карантинних заходів у країні, на які захисник посилається у своїй заяві до Харківського апеляційного суду від 07.09.2020 року, захисник Смородський О.Г. без будь-яких заперечень прибув до Харківського апеляційного суду для ознайомлення з матеріалами справи і загальні відомості щодо запровадження відповідного карантину в країні не стали для нього перешкодою.
Під час перебування у приміщенні Харківського апеляційного суду захисник був повідомлений про наявність у Харківському апеляційному суді певних карантинних запобіжних заходів, які пов`язані саме з розповсюдженням на території України короновірусу COVID-19.
Факт обізнаності про запроваджені заходи підтверджується тим, що у приміщення Харківського апеляційного суду захисник потрапив тільки після завчасного телефонного дзвінку помічнику судді, який зустрів його на вході до приміщення суду та провів до службового приміщення, де він мав достатню можливість ознайомитись з матеріалами справи. 
Крім того, при вході до Харківського апеляційного суду захисник Смородський О.Г. , за вимогою судової охорони, був вимушений продезінфікувати спеціальним засобом руки, надягнути захисну медичну маску, був проведений скрінінг температури його тіла, а лише після вказаних дій захисник потрапив до приміщення суду.
Слід наголосити, що в суді першої інстанції відбувалось відкладення судового засідання 19.03.2020 року саме з тієї ж причини, а саме за заявою захисника про відкладення розгляду справи з метою недопущення розповсюдження короно вірусу COVID-19, яке, до речі, не було підтверджено будь-якими особистими причинами, пов`язаними з захворюваннями захисника чи його підзахисного.
Отже, Смородський О.Г. був достовірно обізнаний про наявність в Харківському апеляційному суду всіх необхідних запобіжних заходів щодо непоширення короновірусу COVID-19.
Також, ані на законодавчому рівні, ані з боку керівництва Харківського апеляційного суду не приймалось будь-яких рішень щодо зупинення роботи суду внаслідок розповсюдження короновірусу COVID-19.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 та його захисник Смородський О.Г. були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 , а причину неявки захисника, зазначену в його заяві, не можна визнати поважною. Такої ж самої думки дотримувалася потерпіла ОСОБА_1 , яка прибула в судове засідання в Харківський апеляційний суд, мешкаючи в м. Києві. 
Враховуючи наведене, а також вимоги ст. 268 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_2 за його відсутністю та відсутністю його захисника, керуючись вимогами ч. 5 ст. 294 КУпАП щодо обмеженого строку розгляду справ в апеляційному суді.

       Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення потерпілої ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та вважала постанову судді Ізюмського районного суду Харківської області законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245,251,252,280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні. 
Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_2 щодо порушення ним п.12.1 Правил дорожнього руху України.
З метою забезпечення Конституційних засад щодо доступу до правосуддя особи, яка вважає свої права порушеними, а також з метою дослідження та перевірки всіх апеляційних доводів ОСОБА_2 , судом апеляційної інстанції на підставі ст. 294 КУпАП прийнято до розгляду апеляційну скаргу. 
Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
       Доводи апелянта щодо не розгляду судом першої інстанції клопотання ОСОБА_2 про направлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення стосовно нього на дооформлення - суд не може взяти до уваги, оскільки підстави, з яких воно заявлено пов`язані з необхідністю дослідження обставин події ДТП. Вказане дослідження, відповідно до вимог чинного КУпАП, повинно провадитись в межах лише судового розгляду, з викликом сторін в судове засідання, що суд першої інстанції дотримався.
       В судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка був допитаний інспектор поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення - ОСОБА_7 .
       Відповідно до вимог ч.2 ст. 272 КУпАП свідок зобов`язаний, в тому числі,  дати правдиві пояснення. Також, відповідно до положень ст.ст. 384, 385 КК України, встановлена кримінальна відповідальність за надання завідомо неправдивих показань свідком, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, відмова свідка від давання показань.
       Інспектор поліції пояснив, що на місці події (вчинення ДТП), під час спілкування з ОСОБА_2 , було встановлено наявність у нього вад слуху, після чого ОСОБА_2 була вручена пам`ятка про його права та обов`язки. Також, інспектор поліції повідомив, що на місці ДТП була запрошена та присутня мати ОСОБА_2 , яка здійснювала переклад у спілкуванні між ОСОБА_2 та працівниками поліції.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_1 була повідомлена про свої права та обов`язки в судовому засідання в якості потерпілої, а також була повідомлена про кримінальну відповідальність, передбаченою ст.ст. 384, 385 КК України.
Потерпіла в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції повідомила, що на місці події дійсно була присутня матір ОСОБА_2 , та пояснила, що остання здійснювала переклад при спілкуванні між працівниками поліції та ОСОБА_2 . Також, вона бачила як ОСОБА_2 підписував протокол та схему місця ДТП та заперечувала проти твердження апелянта щодо здійснення на нього тиску з боку працівників поліції. Поряд з цим, потерпіла вказала, що ОСОБА_2 з моменту настання ДТП та під час спілкування з нею самостійно, а потім за допомогою його матері, визнавав себе винним та вибачався перед потерпілої, що виражалось у прикладанні руки до грудної клітини та нахиляння вперед, а також мати ОСОБА_2 роз`яснювала його жести і говорила потерпілій що він вибачається за скоєну дорожньо-транспортну пригоду.
       Отже пояснення інспектора поліції, які він надав в суді першої інстанції та пояснення потерпілої, які вона надала в суді апеляційної інстанції узгоджуються між собою та наявними у справі відомостями, а тому твердження ОСОБА_2 про те, що його матері не було на місці події та він не розумів того, що йому повідомляли працівники поліції є безпідставними, оскільки не відповідають дійсності і розцінюються судом як спроба уникнути відповідальності.
       Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення (арк. 2) зазначено, що ОСОБА_2 керуючи автомобілем не вибрав безпечної дистанції та здійснив зіткнення з іншим авто, який рухався в попутному напрямку. 
       З відомостями, які зафіксовано в цьому протоколі, ОСОБА_2 був згоден, про що свідчить його власноручний підпис у відповідній графі.
       Крім того, в протоколі зазначено, що до нього додано: схема ДТП, пояснення водіїв, копії документів.
       Твердження апелянта, що його пояснення містяться лише в протоколі про адміністративне правопорушення не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи містяться також письмові пояснення ОСОБА_2 (арк. 10).
При цьому належить врахувати те, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, а дії посадової особи що його складала в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_2 та його захисниками не оскаржувалися, тобто ані в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, ані в порядку Кримінального процесуального кодексу України скарги ОСОБА_2 .
Поряд з цим, в протоколі про адміністративне правопорушення містяться власноручні пояснення ОСОБА_2 , в яких він зазначив, що рухався зі швидкістю 60 км/год., почав здійснювати обгін, коли попереду автомобіль увімкнув покажчик повороту, він злякався та замість гальма натиснув на газ.
Об`єктивність та аргументованість таких пояснень не викликає у суду сумнівів, оскільки вони надані ОСОБА_2 безпосередньо після події ДТП, а тому його подальша процесуальна поведінка щодо зміни цих пояснень, - є суб`єктивною, оскільки не збігається ані з його первинними поясненнями, ані з рештою фактичних відомостей, зафіксованих в протоколі про адміністративне правопорушення, схемі місця ДТП, поясненнях інспектора поліції та потерпілої, які допитувались судом.
Тому твердження ОСОБА_2 про те, що ці пояснення він надавав під тиском працівників поліції, апеляційний суд розцінює, як спосіб захисту та уникнення від відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.
Також, схема місця ДТП підписана особисто ОСОБА_2 , який у такий спосіб підтвердив правильність розташування транспортних засобів безпосередньо після їх зіткнення та інших відомостей, які в ній зазначені, а матеріали справи не містять жодних заперечень щодо складення цієї схеми.
Поряд з цим суд апеляційної інстанції критично ставиться до пояснень ОСОБА_2 щодо «перемальовування» пояснень з аркушу, який йому начебто надали працівники поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки в цей же день ОСОБА_2 надавав окремі письмові пояснення (арк. 10), в яких він послідовно описав порядок своїх дій безпосередньо перед зіткненням з іншим авто, а також визнав себе винним у скоєнні ДТП та власноручно підписав ці пояснення.
Відомості, які ОСОБА_2 зазначені в його письмових поясненнях узгоджуються із змістом пояснень, зазначених ним в протоколі про адміністративне правопорушення.
Доводи апелянта про те, що інспектор ОСОБА_7 упереджено та неправильно склав протокол про адміністративне правопорушення та схему місця ДТП спростовується змістом цих процесуальних документів та особистими підписами учасників дорожньо-транспортної пригоди.
       Отже, доводи ОСОБА_2 щодо внесення неправдивих відомостей до протоколу про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції не має процесуальної можливості взяти до уваги, оскільки вони є необґрунтованими бо не відповідають дійсності, тобто фактичним обставинам щодо події ДТП.
       Крім того, посилання ОСОБА_2 на те, що письмові пояснення потерпіла ОСОБА_1 надавала через місяць після настання ДТП є надуманими та не узгоджуються з відомостями, які є наявними у матеріалах справи.
       Зокрема, в матеріалах справи містяться письмові пояснення потерпілої ОСОБА_1 , в яких вона вказує дату ДТП саме 11.01.2020 року. Проте в цій даті мається виправлення з 11.02.2020 року на 11.01.2020 року, на що звертає увагу ОСОБА_2 та наголошує, що ці пояснення були надані не в день вчинення ДТП а через місяць після того.
       В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпіла повідомила, що ці пояснення вона власноручно не надавала, а лише усно повідомила всі обставини події інспектору поліції, який записав всі її усні пояснення, а вона лише зазначила, що з її слів записано вірно, прочитано. Більш того, при ознайомленні з текстом пояснень, що написав інспектор поліції з її слів, вона своєчасно звернула увагу на те, що містилась описка що підлягає виправленню в даті, а саме з «11.02.2020 року» виправлено на «11.01.2020 року». Потерпіла не надала більшої уваги, оскільки виправлення було об`єктивним та відповідало дійсності, а тому вона і поставила власноручний підпис в цих поясненнях.
       Також, в заяві потерпілої від 14.02.2020 року (арк. 27) зазначено, що пояснення працівникам поліції вона надавала саме 11.01.2020 року.
       З огляду на викладене, до цих доводів ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції ставиться критично.
       Також, суд апеляційної інстанції критично ставиться до пояснень ОСОБА_2 про те, що йому не роз`яснювались його права, оскільки в протоколі, в тому числі, зазначено, що ОСОБА_2 роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, а також ст. 268 КУпАП. В графі протоколу «Підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (зі змістом протоколу ознайомлений, копію протоколу отримав, внесені про мене дані - правильні)» ОСОБА_2 власноручно поставив свій підпис.
       Аналізуючи ці відомості протоколу, об`єктивно вбачається, що ОСОБА_2 був ознайомлений з правами, передбаченими ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, оскільки він був ознайомлений зі змістом всього протоколу, про що свідчить його власноручний підпис, а також скористався своїм правом та надав письмові пояснення безпосередньо в протоколі та на окремому аркуші.
       Більш того, в своїх письмових поясненнях ОСОБА_2 визнавав себе винним та не мав жодних претензій до працівників поліції.
       В своєму запереченні до протоколу (арк. 53-65) ОСОБА_2 вказує про наявність свідків події ДТП та про необхідність їх допиту в судовому засіданні. Однак посилаючись на наявність свідків ДТП, ОСОБА_2 не вказує на конкретних осіб, які б могли бути свідками самої події, а тому суд першої інстанції без певної конкретизації прізвищ свідків позбавлений процесуальної та фактичної можливості викликати будь-яких свідків по цій справі.
       Також, ОСОБА_2 наполягав на допиті інспектора поліції у його присутності. Суд першої інстанції виконав всі процесуальні заходи, передбачені вимогами ст. 277-2 КУпАП для виклику ОСОБА_2 до судового засідання, однак останній, зловживаючи своїми обов`язками, не з`являвся в судові засідання, чим затягував судовий розгляд, а тому суд першої інстанції допитав свідка - інспектора поліції ОСОБА_7 , який своєчасно зявився за викликом суду, але без участі ОСОБА_2 .
       Поряд з цим, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а.
        ОСОБА_2 та його захисник не скористались своїм правом на оскарження дій та рішень працівників поліції в порядку, передбаченому Кодексом Адміністративного судочинства України, а тому суд загальної юрисдикції під час розгляду справ в порядку КУпАП - не має повноважень розглядати скарги на дії осіб, які мають власні повноваження, оскільки вони не підтверджені відповідним судовим рішенням в порядку іншого судового провадження, тобто за нормами КАСУ.
       Крім того, твердження про порушення інспектором поліції прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності та порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення - є безпідставними, оскільки такі доводи не підтверджуються відомостями справи про адміністративне правопорушення.
       Зокрема, матеріали справи, щодо стадії складання протоколу про адміністративне правопорушення, не містять будь-яких окремо поданих клопотань ОСОБА_2 про запрошення захисника для участі в складанні протоколу. Не вбачається таких відомостей у протоколі, де зафіксовано всі письмові заяви без будь-яких зауважень. 
       Крім того, ОСОБА_2 посилається на те, що справу розглянуто буз його участі, однак до початку судового засідання ним було подано клопотання про перенесення судового розгляду у зв`язку із поширенням короно вірусу без зазначення підстав щодо необхідності особистого лікування чи перебування на самоізоляції. 
Проте наявність такого клопотання не може свідчити про порушення права ОСОБА_2 на захист, оскільки відсутня будь-яка медична документація на підтвердження перебування ОСОБА_2 та його захисника на самоізоляції або в медичному закладі з ознаками на цю хворобу. Поряд з цим, з відомостей матеріалів справи об`єктивно вбачається (арк. 21, 28, 33, 44, 47), що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом першої інстанції, а проаналізувавши кількість відкладень судом першої інстанції судового розгляду та їх причини, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 навмисно затягував судовий розгляд з метою уникнути відповідальності, оскільки спливали строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, а суд першої інстанції розглянув справу дотримуючись вимог цієї статті.
Також, ОСОБА_2 вказує, що не було проведено огляд водіїв, які стали учасниками ДТП, на стан алкогольного сп`яніння.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи відомості, вбачається, що у часників ДТП не було ознак алкогольного сп`яніння, а самі безпосередні учасники дорожньо-транспортної пригоди не заявляли відповідних клопотань працівникам поліції щодо проведення цього огляду.
Тому суд апеляційної інстанції вважає цей довід необґрунтованим та безпідставним.
Також, в судове засідання в суд першої інстанції неодноразово викликалась потерпіла ОСОБА_1 , однак 14.02.2020 року, а також 10.03.2020 року ОСОБА_1 надала суду заяву, в якій вона просила проводити судовий розгляд без її участі, оскільки вона не мала можливості прийняти участь в судовому засідання, а пояснення дані нею працівникам поліції після ДТП 11.01.2020 року підтримує в повному обсязі (арк. 27, 39).
Отже, за таких обставин суд першої інстанції належним чином повідомляв потерпілу у справі про час та місце розгляду справи, та за наявності вищенаведених заяв потерпілої обґрунтовано розглянув справу за її відсутністю.
       Крім того, в своєму клопотанні в частині заперечення до протоколу від 31.03.2020 року, яке надійшло до Ізюмського міськрайонного суду 03.04.2020 року (арк. 55-65) вбачається, що ОСОБА_2 просив викликати в якості свідків інспектора поліції ОСОБА_7 , свідків події, а також ОСОБА_1 .
       Інспектор поліції ОСОБА_7 був викликаний судом першої інстанції та допитаний в якості свідка події ДТП.
       Потерпіла ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, однак надала заяву, в якій зазначила що не має можливості прибути в судове засідання та підтвердила надані нею працівникам поліції 11.01.2020 року пояснення щодо події ДТП.
       Поряд з тим, апеляційний суд дійшов висновку, що викликати в судове засідання ймовірних свідків події, суд першої інстанції не мав можливості, оскільки у клопотанні зовсім не зазначено хто саме є свідками події і якої саме події, а також не зазначені поштові адреси свідків, на які суд мав би направити судові повістки. 
       Тобто твердження ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не допитав свідків події є безпідставним.
       Також, ОСОБА_2 посилається, що суд першої інстанції мав можливість викликати в судове засідання його матір в якості свідка та допитати її, однак не зробив цього.
       Натомість, ані до початку судового розгляду, ані в своїх заявах та клопотаннях, ОСОБА_2 не просив суд допитати його матір в якості свідка.        Отже, суд першої інстанції не порушив прав ОСОБА_2 не допитавши в судовому засіданні його матір, оскільки відповідного клопотання від нього не надходило, а в судові засіданні безпосередньо ОСОБА_2 не з`являвся та затягував розгляд справи і не повідомляв про необхідність допиту його матері ОСОБА_4 в якості свідка, а тому цей довід є необґрунтованим.
       Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 звертався до працівників поліції із заявами про те, що в дорожньо-транспортній пригоді винуватцем є інший учасник, а саме ОСОБА_1 .
       Переглядаючи справу в межах апеляційної скарги ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції вбачає що апелянт посилаючись на уявні процесуальні порушення судом першої інстанції вимог КУпАП щодо судового розгляду, свідомо ігнорує підстави складання протоколу про адміністративне правопорушення та постанову суду, з якою він не згоден. Тобто, ОСОБА_2 не враховує фактичні обставини, які стали безпосередньою причиною події ДТП, тобто неналежного виконання ним вимог ПДР України стосовно обрання безпечної швидкості та дистанції стосовно автомобіля під керування ОСОБА_1 , , який рухався пропереду нього.
       Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_2 п. 12.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
       Крім того, апелянт зазначає, що пояснення свідка не є належним доказом правомірності притягнення до адміністративної відповідальності. Однак матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що існують свідки дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Інспектор поліції, який складав протокол та схему місця ДТП був допитаний судом першої інстанції. Потерпіла ОСОБА_1 була допитана в суді апеляційної інстанції.
Тому вбачається, що були допитані особи, які безпосередньо були учасниками ДТП та учасниками оформлення матеріалів справи та їх показання є об`єктивними та узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи, внаслідок чого не викликають сумніву у суду апеляційної інстанції. 
Поряд з тим, ОСОБА_2 посилається на те, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення він був позбавлений захисту. Проте, факт відсутності захиснка ОСОБА_2 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно нього не свідчить про його необізнаність у Правилах дорожнього руху України. Тим більш 21.01.1995 року ОСОБА_2 отримав посвідчення водія, що свідчить про обов`язковість знання та виконання ним Правил дорожнього руху України.
       Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави. 
У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.
       Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 п. 12.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останнього на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року щодо притягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП залишити без змін.
       Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                С.К. Шабельніков