ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/500/20  Номер провадження 22-ц/814/1093/20	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Хіль Л.М.
суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 січня 2020 року ухвалене під головуванням судді Андрієць Д.Д.
по справі за заявою  ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду із вказаною заявою, відповідно до якої просила суд видати обмежувальний припис та заборонити ОСОБА_1 наближатися до їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 , а також наближатись до неї на відстань 300 м до місця її проживання, несення служби та інших місць перебування строком на 6 місяців. 
В обґрунтування заяви вказувала, що з 30 грудня 2015 року, вона уклала шлюб з ОСОБА_1 , мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилалась, що між ними виникають конфлікти щодо виховання сина та місця його проживання.  ОСОБА_1  почав вчиняти відносно неї протиправні, насильницькі дії, а саме ображати, психологічно тиснути, а також завдавати тілесні ушкодження. Через сварки з відповідачем та його агресії вона вимушена викликати поліцію, що підтверджується випискою із журналу служби «102».
Зазначала, що органом опіки виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 22 листопада 2019 року №1566 встановлено порядок участі батька дитини, ОСОБА_1 в його вихованні, але останній його не виконує.
Поведінка батька негативно впливає на розвиток дитини, у сина почали з`являтися фізіологічні прояви неврозу.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області заява  ОСОБА_2  про видачу обмежувального припису – задоволена частково. Видано обмежувальний припис стосовно  ОСОБА_1 , строком на 3 місяці, яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме заборонено наближатися ближче ніж 50 м до місця проживання ( АДРЕСА_1 ) та роботи  ОСОБА_2 . В іншій частині позовних вимог – відмовлено. 
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .
В обгрунтвання апеляційної скарги вказував, що єдиною підставою для ухвалення вказаного рішення є та обставина, що 30 грудня 2019 року було внесено до ЄРДР відомості про вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, але це не є доказом його вини в завданні ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.
Зазначав, що він не вчиняв та не вчиняє дії, які б були спрямовані на залякування та фізичну розправу ОСОБА_2 та сина.
З урахуванням викладеного просив скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити у повному обсязі.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися.
Від ОСОБА_2 на адресу суду надійшло клопотання відповідно до якого, остання прохає розглядати дану апеляційну скаргу без її участі.
ОСОБА_1 повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак апелянт уникає отримання повісток, а тому був також повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Полтавського апеляційного суду та через засоби телефонного зв`язку, що ним вказані, проте, в судове засідання не з`явився.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому вважає за можливе слухати справу без сторін за наявними письмовими матеріалами справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, наступні фактичні обставини.
30 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Центральним відділом ДРАЦС Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого Автозаводським відділом ДРАЦС Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області.
30 грудня 2019 року Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області було внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України за заявою ОСОБА_2 за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень.
Ухвалюючи рішення місцевий суд виходив з того, що надані заявником докази, зокрема відповідь Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 27 січня 2020 №107/К-83, підтверджують те, що ОСОБА_1 вчиняються дії щодо ОСОБА_2 , які є підставою для вжиття заходів, спрямованих на забезпечення її безпеки, як постраждалої особи.
Разом із тим, судом встановлено, що заявник не надав доказів, які б свідчили про вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_3 .
Також місцевий суд враховуючи встановлені обставини та з огляду на положення ч.3 ст. 26 Закону № 2229-VIII від 07 грудня 2017, відповідно до якої рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює дані спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що особою, яка постраждала від домашнього насильства, є особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі, а кривдником - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Крім того, згідно з цим Законом обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Місцевим судом вірно встановлено, що існують підстави для вжиття заходів, спрямованих на забезпечення безпеки ОСОБА_2 , як постраждалої особи, які знайшли своє підтвердження зокрема у відповіді Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 27 січня 2020 №107/К-83 та підтверджують те, що ОСОБА_1 вчиняються насильницькі дії щодо ОСОБА_2 .
Разом з тим судом першої інстанції вірно зазначено, що ОСОБА_2 не надано доказів, які б свідчили про вчинення домашнього насильства відносно сина, ОСОБА_3 , а тому суд прийшов до вірного висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги не спростовую висновків місцевого суду, а зводяться до незгоди з його висновками щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права.
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки таке судове рішення є законним та обґрунтованим. 
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий суддя :                                                         Л.М. Хіль
Судді:                                                                        С.А. Гальонкін
                                                                               О.Ю. Кузнєцова