ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2020 року	Львів	Справа № 460/1900/20 пров. № А/857/7964/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Святецького В.В., Курильця А.Р.,
за участю секретаря судового засідання    Федак С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року (судді Дорошенко Н.О., ухвалену у відкритому судовому засіданні о 11 год. 59 хв. в м. Рівне повний текст ухвали складено 26.06.2020) у справі №460/1900/20 за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13.03.2020 звернувся в суд з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в якому просить визнати неправомірними дії державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Левчук І.О. щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 02.10.2017 у ВП №51615713 в частині накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10002/03 філії - Волинського обласного управління AT «Ощадбанк», який належить позивачу, визнати неправомірними дії державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Левчук І.О. щодо списання коштів 25.05.2018 у ВП №51615713 в сумі 14892,71 грн з банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритого у Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10002/03 філії - Волинського обласного управління AT «Ощадбанк», який належить позивачу, скасувати постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Левчук І.О. про арешт коштів боржника від 02.10.2017 у ВП №51615713 в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять від Пенсійного фонду України як пенсійні виплати позивачу на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10002/03 філії - Волинського обласного управління AT «Ощадбанк», зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) повернути на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10002/03 філії - Волинського обласного управління AT «Ощадбанк», який належить позивачу, незаконно списані з нього 25.05.2018 грошові кошти в сумі 14892,71 грн.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. 
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального та матеріального права. 
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивач ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку подав до апеляційного суду клопотання в якому вказав, що за сімейними обставинами не може прибути в судове засідання, просить слухання справи провести без його участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
А тому особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України, не перешкоджає судовому розгляду. 
Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у провадженні Другого ВДВС у м. Луцьку перебувало виконавче провадження №5161571, відкрите постановою від 11.07.2016, з виконання виконавчого листа, виданого 20.04.2015 Рівненським окружним адміністративним судом у справі №2а/1770/5174/2011 (аркуш справи 82), про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави в особі Військової частини НОМЕР_2 грошових кошти в сумі 137856,11 грн.
02.10.2017 в межах виконавчого провадження №5161571 головним державним виконавцем Другого ВДВС у м. Луцьку винесено постанову про арешт коштів боржника (аркуш справи 92), згідно з якою з метою реального виконання рішення накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку(ах): ВСІ ВІДКРИТІ РАХУНКИ НАЛЕЖНІ БОРЖНИКУ (крім соціальних виплат на дітей): ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 305299 АТ «ОЩАДБАНК», МФО 300465 АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», МФО 300335, ПАТ «А-БАНК» МФО 307770, ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», МФО 300614 ПАТ «КРЕДОБАНК», МФО 325365 ПАТ «АЛЬФА БАНК», МФО 300346 ПАТ «УКРСОЦБАНК», МФО 300023 ПАТ «ПУМБ», МФО 334851 АТ «ОТП БАНК», МФО 300528 ПАТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ», МФО 380281 Реєстраційний номер виконавчого провадження: 51615713 АТ «УКРЕКСІМБАНК», МФО 322313 АТ «УКРСИББАНК», МФО 351005 АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478 та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику, ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 153000,54 грн.
Згідно виписки філії - Волинського обласного управління AT «Ощадбанк» по картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 за період з 01.01.2017 по 02.03.2020 (аркуші справи 10-11), встановлено, що в період з січня по листопад 2017 року на вказаний рахунок зараховувалась пенсія ОСОБА_1 , дата останнього зарахування 10.11.2017 в сумі 14874,03 грн. Всі попередньо зараховані суми, окрім останньої, були видані готівкою через АТМ, дата останнього зняття готівки з рахунку 11.10.2017. 
25.05.2018 здійснено списання коштів з арештованого рахунку в сумі 14892,71 грн, часткова оплата п/в № 51615713/15 від 17.05.2018, стягнення згідно з виконавчим листом від 20.04.2015 Рівненського окружного адміністративного суду у справі №2а/1770/5174/2011.
Вважаючи неправомірними рішення та дії державного виконавця Другого ВДВС у м. Луцьку щодо арешту коштів на пенсійному рахунку та їх списання у вищевказаній сумі, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду, наведені в позовній заяві причини пропуску даного строку є неповажними, інших підстав для поновлення строку не встановлено.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частинами 1, 2 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Тобто, законодавцем чітко визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження дій виконавця законодавством встановлено спеціальний 10-денний строку, який обчислюється з дня вручення постанови. При цьому, слід ураховувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.
При вирішенні питання щодо поважності причин пропуску 10-ти денного строку звернення до адміністративного суду слід виходити із того, що поважними причинами можуть визнаватися лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до адміністративного суду з позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Поважною може бути причина, яка носить об`єктивний характер та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом. 
Наслідки пропущення строку звернення визначені у статті 123 КАС України, зокрема, частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таким чином, для вирішення питання про наявність або відсутність поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку та коли особа дізналася (повинна була дізнатися) про порушення свого права.
Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних позивачем причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
Відповідно до матеріалів справи позивач просив поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду зазначивши, що оскаржувана постанова отримана його представником 02.03.2020, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження №51615713 та направлено позовну заяву до суду 05.03.2020.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та поновлено пропущений строк для звернення до адміністративного суду з даним позовом.
16.11.2017 позивач звернувся до начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку із скаргою на дії державного виконавця, в якій вказав про те, що йому стало відомо, що в жовтні 2017 року була винесена постанова, якою був накладений арешт на його пенсійний рахунок; внаслідок арешту пенсійного рахунку він не може отримати належну йому пенсію за жовтень 2017 року та фактично позбавлений права на належне пенсійне забезпечення (аркуш справи 88). Факт звернення з означеною скаргою позивач підтвердив в суді першої інстанції.
Аналізуючи обставини справи в зв`язку з чим залишено позов без розгляду, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що при прийнятті оскаржуваної ухвали не надано належну оцінку обставинам, коли саме отримано позивачем постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Левчук І.О. про арешт коштів боржника від 02.10.2017 у ВП №51615713 в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять від Пенсійного фонду України як пенсійні виплати позивачу на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10002/03 філії - Волинського обласного управління AT «Ощадбанк», чи його представником, оскільки із листа щодо оскарження дій державного виконавця не встановлено додатків чи посилання на оскаржувану постанову, також суд повинен проаналізувати виконавчі дії посадової особи виконавця на підставі позовних вимог та доводів сторін, оскаржувана ухвала унеможливлює доступ позивача до правосуддя та прийняття рішення суду по суті оскаржуваних дій та рішень відповідача та третіх осіб у справі.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) пункт 52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».
У справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи наведене з врахуванням вказаних законодавчих положень та статті 320 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідно апеляційну скаргу задовольнити частково, оскільки позивач просить в апеляційній скарзі задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, що не підлягає до задоволення, оскільки не передбачено процесуальним законодавством в межах перегляду процесуальної ухвали, яка скасовується апеляційним судом і направляється для продовження розгляду по суті позовних вимог.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції у апеляційного суду немає.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 313, 317, 320, 321, 322, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі №460/1900/20 – скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                        Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                              В.В. Святецький

                                                                                          А.Р. Курилець
Повний текст постанови складено 10.08.2020