Постанова                              
Іменем України                       
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 523/13035/14-ц
провадження № 61-4007св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,           
 
учасники справи:
заявник - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за заявою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання
 
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 січня 2020 року у складі судді Комлевої О. С.,
                                                            ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) звернулося до суду із заявою, в якій просило поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 1527/5838/12, виданого                         06 серпня 2014 року на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2012 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1 583 716,13 грн заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування заяви банк зазначав, що копію рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2012 року суд першої інстанції на їх адресу не направляв, його копію разом із виконавчим листом банк отримав лише 06 серпня 2014 року та передав до виконавчої служби, однак постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження                        з підстав пропущення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Указуючи на поважність причин пропуску строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, банк просив заяву задовольнити.
Справу суди розглядали неодноразово.
 
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі
Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 06 жовтня 2014 року заяву ПАТ «ОТП Банк» задовольнив, поновив банку строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована доведеністю банком підстав для задоволення заяви.  
 
Одеський апеляційний суд постановою від 15 травня 2019 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2014 року скасував, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскаржувана ухвала не містить достатніх мотивів, які доводили б обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення.
 
Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 18 листопада 2019 року                        відмовив у задоволенні заяви ПАТ «ОТП Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що описані заявником підстави для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у цій справі не можуть вважатися поважними, оскільки не надсилання судом копії судового рішення та звернення заявника до суду з клопотанням про надання копії рішення та виконавчих листів зі спливом майже двох років з часу набрання рішенням суду законної сили не є поважними причинами пропуску строку пред`явлення виконавчого документу до виконання. 

Одеський апеляційний суд ухвалою від 17 січня 2020 рокуапеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси                                      від 18 листопада 2019 року повернув.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її  узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 25 лютого 2020 року,                       ПАТ «ОТП Банк» просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду                       від 17 січня 2020 року, справу передати до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права, тому повинна бути скасована. 
За своєю правовою природою оскаржувана ухвала першої інстанції є ухвалою про відмову в задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа, постановленою в рамках розгляду не позову, а вже на стадії виконання рішення суду, що набрало чинності, тому може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права                    в інший спосіб, аніж шляхом оскарження її в апеляційному порядку. 
Крім того, безпідставним є посилання апеляційного суду на те, що ухвала місцевого суду про відмову в задоволенні заяви може бути оскаржена тільки                     з рішенням суду першої інстанції, оскільки таке рішення у цій справі було ухвалене ще в 2012 році.
Повернувши апеляційну скаргу на підставі пункту 4 частини першої статті 357 ЦПК України, апеляційний суд порушив право заявника на доступ до правосуддя, зокрема, на гарантоване право апеляційного оскарження судового рішення.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з  Суворовського районного суду м. Одеси.
 
15 квітня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції  в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                     в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією                 з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження.
 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий                   і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним                       і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено               вимог  до  держав  засновувати  апеляційні  або  касаційні суди. Там, де такі суди                    

існують,  гарантії,  що   містяться   у  вказаній  статті,  повинні  відповідати  також                                   
і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Delcourt v. Belgium» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Hoffmann v. Germany» від 11 жовтня 2001 року).
 
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає, у першу чергу, те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
 
У рішенні у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду                 у них.
 
Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 24 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Предметом заяви ПАТ «ОТП Банк» у цій справі є саме вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Положення пункту 24 частини першої статті 353 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 352 ЦПК України необхідно розуміти як можливість учасника справи оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції як про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, так і про відмову в поновленні пропущеного строку. 
 
Крім того, тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися               з урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
 
Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Зазначене слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду                        в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.
 
Проте особливість ухвали про відмову в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання полягає в тому, що вона постановляється на стадії виконання судового рішення і оскаржити її одночасно з оскарженням рішення суду неможливо.
 
Апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання не переглядається                            в апеляційному порядку, та безпідставно повернув апеляційну скаргу, що призвело до обмеження реалізації права заявника на апеляційне оскарження судового рішення.
 
До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 204/4126/17, від 20 березня 2019 року у справі                               № 521/11139/13-ц.
 
Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду про повернення апеляційної  скарги  не  може  вважатись  законною й обґрунтованою та підлягає 

скасуванню, а справа - переданню до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.
 
Керуючись  статтями  400,  406, 411,  416  ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити. 
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 січня 2020 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун